The Project Gutenberg eBook of Meren kasvojen edessä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Meren kasvojen edessä

Author: Arvid Mörne

Translator: Uuno Kailas

Release date: July 7, 2023 [eBook #71137]

Language: Finnish

Original publication: Finland: Holger Schildtin kustannusosakeyhtiö, 1926

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/71137

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MEREN KASVOJEN EDESSÄ ***

MEREN KASVOJEN EDESSÄ

Kirj.

Arvid Mörne

Tekijän luvalla suomentanut

Uuno Kailas

Helsingissä, Holger Schildtin kustannusosakeyhtiö, 1926.

SISÄLLYS:

Gullkonan selällä

Vrakö

Uni

Kristoffer ja Henrika

Renata

Jäähyväiset

Epilogi

GULLKRONAN SELÄLLÄ

1.

— Pidä suunta valkoista kiviristiä kohti!

— Mikä on saaren nimi?

— Sama kuin selän: Gullkrona. [Gullkrona = Kultakruunu.]

— Gullkrona?

— Niin, se kuuluu omituiselta. Miten selittäisit sellaisen nimityksen?

— Selittäisin! Mitäpä hyödyttäisi nyhtää selityksin hajalle kaikkea kaunista?

— Luulen, että nimen on aiheuttanut jokin kirjoitusvirhe, joka — —

— Sinä olet sietämätön paikannimenjohtoinesi. Minä sanon Gullkronan selkä ja iloitsen siitä. Etkö voi kuulla, että nimi laulaa? Etkö voi nähdä, että se loistaa?

— En, kautta Jupiterin, sitä en voi, etkä sinäkään, Kolumbus.

Vuoden pisin päivä alkoi vähitellen iltaantua. Luoteinen oli peräti masentunut. Se puhalsi suoraan peränpuolelta, mutta jaksoi töin tuskin täyttää puoliksi katetun purren korkeita purjeita, jotka oli tiukoitettu kummallekin laidalle. Vanaveden kohiseva laahus jäi peräsimen taakse suurin, välkkyvin kuplin ja mastonhuippuun sidotun juhannuslehvän vihreä kuva murtuili aaltojen mutkikkaissa kuvastimissa suojanpuolella.

Tummasilmäinen, solakka ylioppilas, joka totteli toverinimeä Kolumbus, retkotti peräsimen varressa musta tukka otsalle valuneena ja sääret ojennettuina yli laidan. Ruskettuneet jalat olivat isonpurjeen jalusnuoralla ja kastuivat aaltoihin purren kallistuessa. Hänen riitakumppaninsa, juris studiosus jo runsaasti toista vuosikymmentä ja toverien kesken Pykäläksi nimitetty, seisoi tähystämässä kannella maston edessä. Se työ olikin hänen mieluisinta askarteluaan. Hän näytti hiukan liikaa lukeneelta ja hajamieliseltä sarvisankaisine silmälaseineen, mutta itseasiassa hän oli mestari tähyämään etäisiä kivirasteja ja vilkkuvaloja ja erottamaan väijyviä salakareja.

— Laskemmeko lahteen?

Pykälä ei vastannut.

— Onko tämä Gullkronan valkama?

Pykälä pysyi itsepintaisesti vaiti.

— Tiukalle isonpurjeen jalusnuora, komensi hän tuimasti. Pidä kiirettä, piru soikoon!

Valkoinen pursi liukui hitaasti leveään lahteen.

Pykälä laski ankkurin.

Pienet, poikamaiset uneksijankasvot pistivät esiin kajuutanovesta.

— Missä olemme?

— Voiko se kiinnostaa Klopstockia?

— Olin kuulevinani ketjujen kitinää.

— Häiritsikö se filosoofia?

— Missä olemme, kysyn minä!

— Lukekoon hän rauhassa Wertheriään! »Und Lotte sah gegen Himmel und auf mich; ich sah ihr Auge thränenvoll, sie legte ihre Hand auf die meinige, und sagte: Klopstock!»

— Olet inhottava, Kolumbus!

— Olen tuskastunut Pykälään.

— Ja purat sisuasi muihin.

— Kestä se tyynesti, kultaseni! Olemme Gullkronan valkamassa ja nyt me juomme! Avaa muutamia punssipulloja, hae esiin sokeria ja sitruunia, herätä Kevätesikko ja käske hänen sekoittaa kelpo malja! Ja katso tarkoin, miten hän menettelee, niin opit kerrankin jotain hyödyllistä! Geschwind, kultaseni!

Kolumbus otti esiin tupakkakukkaron ja täytti englantilaisen merenvahapiippunsa. Sitten hän etsi käsiinsä tulukset, iski teräksen piikiveä vasten, sytytti taulan ja sai tulta piippuunsa.

Pykälä kääri kokoon keula- ja viistopurjeen. Kolumbus kävi käsiksi isoonpurjeeseen. Saatuaan työnsä valmiiksi Pykälä laskeutui peränpuolelle auttamaan toveriaan. Kolumbus katseli häntä alta kulmiensa hänen siinä ääneti ja jurona kähmiessään sidenuorien selvittelyssä.

— Täytyykö sinun välttämättä laittautua kummituksen näköiseksi noita surkeita kakkuloita käyttämällä? Sinä muistutat pöllöä.

— Parempi muistuttaa Minervan viisasta lintua kuin olla erään tietyn löytäjän näköinen.

— Va-i niin! Mitä linnunnäkoä sinä siinä herrassa huomaat?

— Hän tuo minun mieleeni korppikotkan.

Nämä olivat ensimmäiset kiivaat sanat, mitkä Kolumbuksen oli onnistunut pusertaa täsmällisen Pykälän suusta. Hän sai heti kyliänsä torailusta.

— Kuuleppas, Pykälä, Bengt Rabbe, miksi me oikeastaan kinastelemme?

— En siedä sitä, että joka toinen lauseeni keskeytetään. Ja sitäpaitsi alan väsyä sinun kehnoon purjehdustaitoosi.

— No, lupaan tehdä parannuksen.

— Annahan minun sanoa sinulle pari asiaa, Kristoffer! Sinua sanotaan Kolumbukseksi, mutta sinä purjehdit kuin maamarriainen, etkä ota oppia varteen sitä saadessasi. Purjehtiminen, näetkös, merkitsee sitä, että pidät silmät ja korvat auki etkä jätä huomaamatta vähäpätöisintäkään yksityisseikkaa, mutta et liioin takerru mihinkään yksityiskohtaan. Se vaatii ennen kaikkea perinpohjaisuutta. Muuten se muuttuu hutiloimiseksi — vaaralliseksi hutiloimiseksi.

— Olet oikeassa, Bengt Rabbe! Minä koetan tehdä parannuksen. — Oliko jotain muutakin?

— Oli kyllä — paljonkin!

— Tässä keväällä kerran lupasitkin, muistathan sen, antaa minulle perinpohjaisen läksytyksen. Anna sen nyt tulla!

— Mitä sinä haluaisit minun sanovan? Sinä olet kiihkeä luonne, Kristoffer, tulisielu, oikea runoilija. Mutta sinulta puuttuu suhteellisuudentajua. Sinä sekoitat hullulla tavalla runon ja elämän. Olet mielestäni samalla kertaa voimakas ja heikko: oikullinen ja puuskikas kuin luodetuuli, mutta vailla kestävyyttä.

— Arvelet, että en olisi uskollinen!

— Ystävyyteesi minä luotan.

— Mutta et luota minuun rakkaudessa?

— Ehkäpä en.

— Uskoin sinulle eilen, että en ole koskaan rakastanutkaan, ja se on totta.

— Kuinka voit sanoa mitään noin todellisuudenvastaista?

— Tiedän sen.

Kareilta ja kalliorannoilta kuuluva aaltojen kohina täytti ilman saaristomeren kuvaamattomilla säveljaksoilla. Lokit liitelivät kirkuen purren ympärillä. Tiirat kiertelivät pehmein kaarroksin pienen, punakukkaisen hiekkasärkän yläpuolella ja syöksyivät läiskähtäen alas kimmeltäviin hyökyihin.

Kristoffer istuutui perämiehen tuhdolle toverin viereen ja pani kätensä hänen olalleen.

— Niin, tiedän sen, veli.

— Mistä lähtien, Kristoffer?

— Muutamasta eilispäivän määrätystä hetkestä asti.

— Kerrohan!

— Kerron alusta pitäen.

Me soudimme Aurajokea alas. Synkkä matka! Sinä istuit jurona peräsimen ääressä, Kevätesikon kirkkaat silmät olivat kyynelissä ja pikku Klopstock itki. — —

— Voi, Kristoffer, hävitetyn Turkumme näkeminen ei ole koskaan ennen niin koskenut sydämeeni! Olin vähällä itkeä, minäkin, noita palaneita tontteja, noita jäljellejääneitä surkeita savupiippuja, noita hiiltyneitä, vanhoja pihapuita, jotka eivät enää koskaan viheriöi.

— Minäkin vuodatin eilen kyyneleitä, se minun täytyy tunnustaa sinulle.

Varhain aamulla seisoin suuren Porthanin haudalla. Edessäni kohosivat hävitetyn tuomiokirkkomme nokiset muurit, takanani oli kaupunki sorana ja tuhkana. Ja minä ajattelin sitä kaikkea, mikä oli ollut.

»Onneton syyskuukausi rangaistuksen vuonna 1827», puhelin väristen itsekseni, »niin kauan kuin elän, olen muistava tulenloimun yötaivaallasi. Sinä tuhosit iloisen nuoruutemme. Suomen Alma Mater on kuollut; tuhka tupruaa sen hävitetyn linnan, vanhan kotimme, vaiheilla. Ylioppiiasaikamme ei palaa koskaan! Ei koskaan! Minä tahdonkin lähteä pois tältä kuoleman seudulta ja suunnata kulkuni yli selkien ja etsiä itselleni olinpaikan jostakin etäisestä saaresta, missä meri kohisee ja myrsky laulaa.»

— Sinä teit nopean päätöksen, Kristoffer!

— Niin tein. Ja me lähdimme purjehtimaan, jumalan kiitos. Linnanselkä otti meidät vastaan keinuvin mastoin ja liehuvin viirein, linna silmäili ystävällisesti alas meihin niinkuin kunnianarvoisa esi-isä katselee jälkeläiseensä, ja sitten jäimme hetkiseksi tuulensuojaan Ruissalon luokse — —

— Mikä sinusta oli varsin mieluista, uskallan otaksua.

— Ei, ei sillä lailla kuin sinä arvelet.

— Muisto elää, Kristoffer, ja toivo — —

— En voi enää sietää niitä paikkoja! Sinä kuulet sen nyt: en ole enää koskaan näkevä häntä! En tahdo sitä.

— Sanotko tätä uskollisuudeksi?

— Ruissalossa viheriöitsi tammimetsä, ja meidän rakas rantapolkumme pujottelihen siellä ryhmyisten runkojen lomitse. Mutta hän oli poissa — niin sydämelle kuin katseellekin. Suljin silmäni koettaen nostattaa hänen kuvaansa sieluni nähtäväksi. Mutta en nähnyt mitään. Ja silloin ymmärsin, että en ollut koskaan rakastanut häntä, vaikka kerran lupasinkin hänelle uskollisuutta valoin ja sormuksin.

— Kristoffer!

Bengt Rabbe hypähti pystyyn. Kristoffer oli vetänyt sormestaan ohuen kultasormuksen, jota hän piti vasemmassa kädessään. Hän kurotti kätensä veneen reunan yli. Kapeat, eloisat kasvot olivat kalpeat ja käsi vapisi.

— Kristoffer, sinä teet itsesi onnettomaksi! Ellet enää rakasta kihlattuasi, niin lähetä tunnusmerkki takaisin hänelle!

Bengt Rabben puhuessa pudotti Kristoffer sormuksen. Se syöksähti alas sinivihreään syvyyteen kuin pieni kullanvärinen vesihyönteinen.

— Voi, Kristoffer! Menettelit epäjalosti! Se on onnettomuudeksi, saatpa nähdä!

— Minun täytyi tehdä niin. Kuule minua ja tuomitse sitten! Puhukaamme rauhallisesti! Minä kerron edelleen.

— Mitä tässä on enää sanottavaa?

— Kas, me kuljimme Ruissalon ohi ja luovimme räiskyvässä lounaistuulessa Airiston selälle. Silloin sinä, Rabbe, jätit peräsimen ja jalusnuoran minun käsiini ja opetit minua ohjaamaan purtta. Aluksi pidimme me molemmat kiinni peräsimen varresta, sinun kätesi ohjasi, minun seurasi tahdottomasti mukana. Mutta äkkiä sinä hellitit otteesi, hypähdit tähystyspaikallesi etukannelle, käännyit ympäri ja huusit:

Purjehdi, Kolumbus!

Tiedä, että kun jätit peräsimen minun käsiini, solui purjehtimisen hekuma kuin kiitävä, ihmeellisesti vilvoittava virta hermoihini. Heti sen jälkeen tein minä väärän ohjausliikkeen, sain vettä veneeseen, se kasteli sinut, ja sinä riitelit hutiloimiseni vuoksi, mutta suolainen pärske tuntui kasvoillani suloiselta hyväilyltä. Entisyys oli kuolleena selkäni takana. Tulevaisuus kohosi kangastellen silmien eteen niinkuin vihannat saaret aaltoilevalla taivaanrannalla.

Olin saanut kasteen. Meri kastoi minut. Olin kasvanut irti entisyydestäni niinkuin perhonen kotelosta. Meren vapaa maailma avautui katseelleni.

— Mutta — Kristoffer — älä suutu, jos sanon: et sinä kykene tulemaan toimeen siinä maailmassa. Mitä oikeastaan tarkoitat meren vapaalla maailmalla? Kun purjehditaan, niin ei olla laisinkaan vapaita siinä mielessä kuin sinä ajattelet. Merenkulku ei ole suinkaan mielikuvitustoimintaa.

Kristoffer istui kyyrysissään parraslaudoilla. Hän tarttui käsin otsaansa ja katsoi avuttomasti Rabbeen:

— Luuletko minun koskaan oppivan purjehtimaan?

— Oh, kyllä sinä voit hyvinkin perehtyä siihen, sikäli kuin se on opittavissa.

— Yhdentekevää, Rabbe! Haluan purjehtia niin kauan kuin kesää riittää, ja elokuussa lähden jonkun kalastajan kanssa merelle laskemaan hailiverkkoja. Siinä työsuunnitelmani! Sinä aiot laatia taloudellis-maantieteellisen kuvauksen saaristosta, Kevätesikko kuivattaa kaksisataa siemenkasvia ja viisikymmentä itiökasvia, ja Klopstock istuu kajuutassa tutkistellen sumuisia saksalaisia lyyrikoita. Mutta minä en jaksa laskea kukkien hedeponsia enkä saarten taloja. Aion sen sijaan elellä talonpoikien parissa, milloin siellä, milloin täällä.

— Siihen me kaikki suostumme.

— Vihdoinkin viisas sana, Pykälä! Tiedätkö, joka kerta kuin purjehdimme tuollaisen pienen, punaisen, valkonurkkaisen saaristolaismökin ohi, minut valtaa haikea halu hypätä maihin ja jäädä päiväksi tai pariksi katsomaan, millaista elämää siinä tuvassa mahdettaneen elää.

Kristofferin kasvot elehtivät niinkuin kirkas vesi tuulen sitä

poimutellessa. Rabbe tahtoi vastata jotakin, mutta samassa sukelsivat

Klopstockin pienet, pyöreät kasvot jälleen esiin kajuutan ovesta.

Ystävien keskustelu taukosi.

Klopstock asetti perämiehen tuhdolle kolme hopeapikaria. Kristoffer kävi pitkäkseen peräkannelle, vihelteli jotakin merimiessävelmää kerran toisensa perästä, ikäänkuin olisi muistutellut sitä, ja sitten hän alkoi kirjoittaa pieneen, punaiseen muistikirjaan.

— Kolumbus runoilee!

— Vaiti, Klopstock!

Kajuutassa lauloi täyteläinen, kirkas tenori:

On viiniä. Ja muusta viis, mä käännän muulle selän. Kun viinivirta tulvii siis, mä kuninkaana elän. Mies autuas, kun veressään, hei, rypälneste laukkaa, siis poika täyttää maljan tään ja naukkaa, naukkaa, naukkaa.

Kevätesikko astui ulos kajuutasta peränpuolelle.

Hänen kasvonsa olivat punakat ja leppoisat ja loistivat aurinkoisen mielen hilpeyttä. Kultasankaisten silmälasien takana hymyili poikamaisen hilpeä silmäpari. Sininen lippalakki oli työnnetty takaraivolle, ja hänen leveälle, kauniille otsalleen kähertyi vaaleita hiussuortuvia kullalta vivahtavana seppelenä. Toinen ruskettunut koura puristi täpötäyttä pikaria, toinen hoiteli hopeakauhaa, maljansekoittajan muhkeaa työkalua.

— Mihin kerto jäi, pojat?

Pykälä ja Klopstock yhtyivät lauluun, ja Kevätesikko löi tahtia kauhalla:

Mies autuas, kun veressään, hei, rypälneste laukkaa, siis poika täyttää maljan tään ja naukkaa, naukkaa, naukkaa.

Klopstock pujahti alas kajuuttaan vikkelästi kuin pieni sisilisko ja ryömi taas ulos kantaen tuoksuvaa, sakeaa, tummaa juomaa valtavassa savimaljakossa, joka oli somistettu ruosteenruskealle pohjalle maalatuin vihrein koristekuvioin. Kevätesikko liikuskeli maljakon ympärillä, ammensi kullekin ja lauloi, niin että saaren kallioiset rannat raikuivat:

Ei murhe mieltä paina, ei: kas, viiniin tuska hukkuu. Juon siksi, kunnes poika, hei, Bakkuksen syliin nukkuu. Ja aamutuimaan, katsokaas, jos päässä sepät paukkaa, niin malja täyteen, poika taas jo naukkaa, naukkaa, naukkaa. — — — — — — — — — —

— Ojenna Kolumbukselle pikari.

— Kolumbus on sepittänyt runon.

— Anna kuulua!

Aurinko oli vaipumaisillaan luoteisen taivaanrannan korkeavuoristen saarien taakse. Valkoinen pursi keinui pehmeissä mainingeissa. Kolumbus seisoi peräkannella pikari kädessä ja luki ulkomuistista:

Kas, kukat kutsuu, lehdet kastehin ja lehdot ruusuaartein salaisin. Mut, meri raivokas ja rannaton, sun aaltos tenho ihmeellinen on.

Ah, niityt tuoksuu, purot solisee

ja immet luhdeissansa vuottelee.

Mut laulain rientelemme ohi vaan,

oi meri, luokses, sua kohtaamaan!

Ja ranta jää. Sen kuvat lempeät taa purjehtijan hiljaa häipyvät. Kuin aurinko ja taivas kimmeltäin vie meidät, meri; elämäämme päin!

Kolumbus kömpi alas peränpuolelle ja istuutui Pykälän viereen. Kevätesikko joi maljan pohjaan pikku Klopstockin kanssa, veti tämän taskusta jonkin kirjan ja alkoi selailla sitä. Hän myhäili löytäessään kuivatun ruusunlehden ja samalta aukeamalta ystävänsä mielifilosoofien ajatuksia. Hän selaili edelleen: uusia ruusunlehtiä, valkoisia, helakanpunaisia, keltaisia, tummanpunaisia.

Ihmeellinen auringonlaskun hiljaisuus asusti peninkulmia laajan selän yllä. Maininkien kohina imeytyi siihen. Kurmitsan alakuloinen laulu vaikeni ikäänkuin sävelet olisivat säikkyneet tyhjiä, äänettömiä aavoja. Ystävysten mielet valtasi äkkiä tunto muukalaisuudesta täällä saariston autiudessa.

— Mikä on tuo kaunis kirja? kysyi Pykälä, jota pitkällinen äänettömyys oli alkanut vaivata.

— Novaliksen Heinrich von Ofterdingen.

— Mitä se käsittelee, Klopstock?

— Kaiken olevaisen yhteyttä.

— Ylimalkaisesti sanottu.

— En voi esittää sen perusajatusta muulla tavoin. Mikäli et pidä parempana, että sanon: jumaluutta.

— Maljasi, pikku teoloogi, puuttui Kolumbus hymyillen puheeseen. Heinrich von Ofterdingen käsittelee ennen kaikkea salaperäistä runotaidetta, jonka taikakuvastimessa asiain merkitykset iäti vaihtelevat, uneksitusta tulee todellisuus ja todellisesta uni, ikuisesta ajallinen ja ajallisesta ikuinen.

— Ja mykkä saa äänen: kivet, ruohot, puut, vuoret, tähdet. —

— Sinä rakastat Novalistasi. Maljasi, Markus!

— Katsokaas, sinä olet oppinut minun nimeni! Maljasi, Kristoffer!

— Hiljaa!

Kevätesikko nousi seisomaan.

— Kuulkaa!

— Mikä ääni se on? kuiskasi Klopstock Pykälälle.

— Kalkas huutaa.

— Mikä lintu se on?

— Koirashaahka, tietääkseni!

— Tosiaankin kummallista, että se laulaa näin myöhään kesällä!

Aurinko säteili sinimustan tornin alta, jonka pilvet olivat rakentaneet luoteiselle taivaalle. Se ampui Gullkronan selän yli viimeisen kimppunsa hohtavia nuoliaan ja vaipui sitten saaristomereen jonkun etäisen saaren jyrkkien kallioiden taakse. Hulmuava väriloisto levisi nopeasti yli koko taivaanlaen. Selkä vivahteli tumman burgundilaisen väreissä, ja kaukaa punaisesta maininkien kuohusta kuului huutoja, äänekkäitä, houkuttelevia, alakuloisia, ikäänkuin niissä olisi elänyt ihmiskaipaus:

A-oo! A-oo! A-oo!

— Miten paljon niitä onkaan, ihmetteli Klopstock.

— Koirashaahkat keräytyvät nyt parviin, selitti Kevätesikko. Ja pian

ne suuntaavat kulkunsa etelää kohden, kauas, kauas Itämeren yli

Saksan hiekkasärkille ja Tanskan salmiin, jättäen naaraat ja poikaset

Gullkronan selälle.

Punainen hohde sammui. Tuulenpuuska kulki veden yli saattaen purren liikkeeseen ja kääntäen Heinrich von Ofterdingenin lehteä.

— Mitä tekemistä sinulla on täällä, tuuli! kivahti hartaudessaan häiritty Klopstock.

— Tuuli kääntyy vastapäivään, mietiskeli Pykälä. Ja tuolla nousee

Baabelin torni; saa nähdä, tuleeko ilmanmuutos.

Mutta tuulenpuuska asettui jälleen. Ja päivän suuri soihtu oli tuskin ennättänyt sammua kaukaisen vuorenhuipun taakse, kun jo samalla paikalla loimusi uljas nuotio.

— Mutta katsokaas, aurinkohan palaa takaisin! huudahti Klopstock tyhjentäen kymmenennen maljansa.

— Tuo aurinko on ihmiskäsien sytyttämä ja sitä nimitetään juhannuskokoksi, neuvoi Kevätesikko.

— Komea roihu! Se leimuaa kuin vainovalkea, niinkuin vartiotuli sodassa, riemuitsi Kolumbus.

— Se palaakin Nauvossa eräällä vartiovuorella, jonka nimi on Voirasia, lausui Pykälä.

— Katsokaa, tuolla koillisessa palaa toinen tuli!

— Se liikkuu eteenpäin.

— Se palaa lautalla.

— Paraisten vesillä, päätteli Pykälä.

— Ja tuolla vielä yksi!

Pykälän kuulu paikallisvaisto pantiin todelliselle koetukselle.

— Antakaas, kun katson, tuumi hän ottaen silmälasit päästään. Etelä-lounaiseen Gullkronasta! Siis Kirkkosalmenluodolla Kemiön seurakunnassa.

Mutta toverit eivät kuulleet tätä viimeistä todistusta Pykälän maantieteellisistä tiedoista. He nostivat ankkurin. Alkoivat soutaa rantaa kohden ja törmäsivät karille.

Kevätesikko ja Klopstock ponnistelivat kumpikin airoineen irrottaakseen purren, Pykälä seisoi peräsimessä.

— Missä on Kolumbus?

Ei vastausta.

— Herran nimessä, mitä olette tehneet Kolumbukselle?

— Kolumbus! Kolumbus! huutelivat toverukset yhteen ääneen.

— Täällä! kajahti niemeltä ääni.

Kolumbus oli riisunut vaatteet yltään, uinut maihin ja ryhtynyt keräämään risuja juhannuskokkoa varten. Hän repi irti aikoja sitten kaatuneiden ja lahonneiden mäntyjen juurimyhkyröitä. Hän löysi hiiltyneitä kekäleitä muutamasta louhikosta, missä joskus oli palanut rantatuli. Toverit tulivat raahaten mukanaan kuivia kuusia, joita Pykälä oli kaatanut venekirveellä. Pian kohosikin autiolle niemenkärjelle kokko, ja ylimmäinen puunlatvus upeili pari miehenmittaa korkealla. Liekit kiitivät sihisten ja sähisten eteenpäin tuon hauraan rakennelman sisustassa, työnsivät vihaisia, punaisia kieliään esiin kuusenhakojen muodostamien rätisevien seinien läpi ja kiemurtelivat kähisten ylös runkoja pitkin.

Kolumbus kiskoi ranta-ahteesta kuivia katajapehkoja ja työnsi ne aukkokohtiin. Tuli loi heleänpunaista hohdettaan hänen valkoiselle iholleen ja mustalle tukalleen.

Hän tuli toverien luokse, jotka olivat leiriytyneet kokon lähistölle.

— Tässä ovat vaatteesi.

— Kiitos, minä menen pian uudelleen mereen. Olen nokeentunut rantasaaliistani.

Hän kietoutui peitteeseen, jonka toimekas Pykälä oli ottanut mukaan.

— Syö ja juo sitten lämpimiksesi!

Pykälä ojensi hänelle tuoreella, voimakkaalla maalaisjuustolla päällystetyn hapanleipävoileivän.

Kevätesikon viinataskumatti kiersi miehestä mieheen. Mutta kokossa lauloi tuli juhannusyön korkeaa veisua ja yhtäkkiä se otti vauhtia suihkuttaen pilviä kohden ikäänkuin loistavan jättiläismainingin. Punainen kajo kierteli hiljaisilla rannoilla ja tyynillä vesillä, kipinät tanhusivat joka taholla tummansinisessä hämyssä.

Nuo kolme vierasta kokkoa paloivat vielä kukin tahollaan. Suuri yksinäisyys ei enää painanut mieltä. Tuntui siltä kuin olisivat hajallaan olevat pienet ihmisparvet tulleet lähemmäksi toisiaan ja viittoilleet toisilleen palvellen yhdessä valon ja elämän voimia.

Jonkun aluksen varjokuva sukelsi äkkiä tulen valopiiriin. Kevätesikko huomasi sen ensimmäisenä ja nykäisi Klopstockia käsivarresta.

— Näetkö, Kaaron tulee lauttoineen.

— Miksi juuri Kaaron?

— Siksi että hän soutaa äänettömästi. Ja miten voit selittää sen, että hän on useita minuutteja puurtanut eteenpäin silmänkantamissa, kenenkään sittenkään huomaamatta sitä.

— Yksinäinen soutaja ja raskas lasti, päätteli Pykälä.

— Me kutsumme ukon ryypylle, ehdotti Kolumbus.

Pankaa lauluksi, pojat:

Kuulkaapa pojat Bohusläänin, teill’ on pelkkää kahvii, paloviinaa, paloviinaa Ruotsin kaarti latkii, kiittää saa näin makeaa, kalossit jalass’ on mukavaa, kiittää saa näin makeaa, mars, sekä parempi tahti!

Alus liukui eteenpäin äänettömin aironvedoin ja hitaasti kuin etana.

Paloviinaa, paloviinaa,

mars, sekä parempi tahti!

Ei kuulunut mitään vastausta. Veneen masto ja kumarassa istuvan soutajan varjokuva hahmottui selvästi heikkenevässä tulenkajossa.

— Tännepäin! huusi Kevätesikko.

— Tännepäin! tännepäin! luikkasi Kolumbus.

— Tännepäin! yhtyi pikku Klopstock huutamaan ja kahlasi rantaveteen.

— Tännepäin, ruokki, tännepäin! kaikui Pykälän mörybasso.

— Tännepäin, ruokki, toisti Klopstock. Hän ei tietänyt, mitä ruokki merkitsi, mutta otaksui sen joksikin murteelliseksi kohteliaisuudeksi.

Mutta alus mateli äänettömästi eteenpäin.

— Tuon laita ei ole oikein.

— Se on Ahti.

— Neptunus.

— Kaaron.

— Laittaudu maihin, Klopstock, ja viskaa kokkoon uutta polttopuuta!

Kolumbus oli heittänyt peitteen yltään ja kahlasi pikku teoloogin ohi.

Vesi ylti hänen lantioihinsa.

— Menetkö nyt taas uimaan?

— Minä uin Kaaronin luokse ja kutsun hänet voileiville ja ryypyille.

Kolumbus kahlasi eteenpäin tuota salaperäistä alusta kohden. Klopstock totteli: riutuva kokko sai eloa ja pian väräjöi tulenvako taas selän yllä, jonka punavärisistä mainingeista uimarin päälaki toisinaan kohosi näkyviin niinkuin musta hylkeenpää. Mutta äkisti kajo kalpeni, liekit hupenivat, kekäleet luhistuivat kokoon. Ei ollut mitään, millä pitää tulta vireillä. Nuo kolme ylioppilasta juoksivat kilvan metsän läpi.

— Miksi me juoksemme?

— Kysy Pykälältä!

— Miksi sinä livistät niin vimmatusti? läähätti Kevätesikko.

— Siksi että pelkään Kolumbuksen joutuvan vaaraan.

— Mitä me voimme tehdä?

— Lähteä pursinemme liikkeelle.

He kulkivat sauvomalla matalikkojen lomitse, pääsivät vihdoin selville vesille ja alkoivat soutaa molemmilla avopareilla. Kulku suunnattiin vierasta alusta kohden.

— Pidä kokkaa maamerkkinä, hän komensi.

Seuraavana hetkenä kiiri hirveä ulina veden yli. Se kuulosti kauhunhuudolta, se oli kuin jonkin suuren eläimen parahdus kuolemanhädässä.

Nuo kolme purressaolijaa vaikenivat. Heidän kasvonsa valahtivat kuolonkalpeiksi, heidän sydämensä pamppaili, heidän lihaksensa jännittyivät äärimmilleen. Aironlavat taipuivat vedessä, keulan ympärillä kohisi, raskas pursi eteni sellaista vauhtia kuin se olisi kulkenut purjein pienoisessa tuulenpuuskassa.

Kolumbus oli sillävälin uinut selälle hiljalleen. Asiallahan ei ollut kiirettä. Hän kääntyi selälleen levätäkseen ja nauttiakseen hulmuavan kokon ja sinisen yön värisoinnuista. Mutta lopulta alkoi vilu nipistellä ihoa, niin karaistunut kuin hän olikin. Hän pyrki nyt eteenpäin voimiensa takaa, oli pian verkalleen etenevän päämääränsä lähettyvillä ja pysähtyi vettä polkemaan koettaen samalla ottaa selvää asemasta.

Vieras alus oli kömpelö verkkovene, jonka takimmainen masto oli irrotettu. Keulassa istui soutaja: kyttyräselkäinen ukko, vanhojen puuleikkausten Kaaronia suuresti muistuttava. Kolumbus päätteli vain hahmosta. Kasvoista hän ei tietenkään saanut mitään käsitystä. Mutta mitähän vanhus mahtoikaan kuljettaa? Kolumbus oli aistivinaan tuoreiden kuusenhavujen tuoksua. Se tuntui jollakin tavoin vastenmieliseltä.

— Kaaron on laatinut lastinsa ylle kuusenhavukatoksen. Se suojaa auringolta.

Hän päästi kaikuvan hoi-huudon ja ui lähemmäksi.

Ukko lakkasi soutamasta. Hän nousi seisomaan veneensä keulassa.

Kolumbus kuuli hänen puhelevan itsekseen marisevalla äänellä. Se oli

niinkuin katkismuksenlukua: loppumaton, keskeytymätön ladelma sanoja.

Kolumbus ui vieläkin lähemmäksi ja huusi. Vanhus tarttui airoon.

Kolumbus huusi vielä kerran. Vanhus kohotti airon lyödäkseen. Mutta ei

Kolumbusta kohden, vaan veneen peräpuoleen.

— Sinä mahtanet olla kuuro, arveli Kolumbus. Sinä vain jollakin tavoin aavistat äänen. Mutta mitä pahuusta sinä vainuat omassa veneessäsi, sen sijaan että katsoisit tänne tai ainakin silmäilisit eri tahoille ympärillesi.

Kolumbus oli nyt aivan lähellä veneen reunaa. Vanhus seisoi liikahtamatta airollaan perään päin uhaten ja ehtimistään mumisten: Maasta olet sinä tullut, maaksi pitää sinun jälleen tuleman, Jeesus Kristus Vapahtajamme on sinut viimeisenä päivänä herättävä ylös kuolleista, maasta olet sinä tullut, maaksi pitää sinun jälleen tuleman — —.

— Laiva hoi!

Airo suhahti ilman halki kuin keihäs ja iski veteen aivan sukeltavan Kolumbuksen kohdalla. Hän ei itsekään jälkeenpäin ymmärtänyt, miten hän oikeastaan oli voinut pelastua. Lyöntiin nähden hän oli ollut varuillaan, mutta tuo eläimellinen ulvonta yllätti ja jähmetytti hänet.

Kun hän jälleen sukelsi pinnalle, odotti hän viimeisen hetkensä koittavan. Hänen voimansa olivat pettämäisillään.

Mutta vaara oli ohi. Tuon kummallisen vanhuksen huomio kiintyi purteen, joka äkkiä liukui hänen näkyviinsä. Hän tarttui keksiin ja ryhtyi haromaan airoaan veneeseen.

Pykälä ja Kevätesikko kiskoivat Kolumbuksen purteen ja panivat hänet nukkumaan lämpöiseen komeroonsa.

2.

Kun Kolumbus seuraavana aamuna heräsi, oli aurinko korkealla taivaanlaella. Ei lehtikään liikahtanut rantalepikoissa eikä kuvastinkirkkaalla lahdella näkynyt värettäkään. Gullkronan selällä kävivät hiljaiset, kirkkaat mainingit.

Pursi oli kiinnitetty itäiseen niemenkärkeen. Lahden pohjukkaan, missä rannan kasvisto hohti punaisena ja punasinervänä, olivat toverit virittäneet nuotion. Klopstock paistoi perunoita, ja kovalla, kostealla santapohjalla liki vesirajaa tallusteli Pykälä ympäriinsä paljain jaloin ja keppi kädessä. Hän huvittelihen kartoittamalla ulkosaaristoa muistinsa mukaan mahdollisimman suuressa mittakaavassa. Suuret saariryhmät merkittiin kukilla, jotka oli pistetty hiekkaan niinkuin eriväriset liput. Rosala: punasinervä ranta-asteri, Vänö: kullankeltainen alpi, Nötö: valkea matara, Kökar: punainen rantalaukka. Utön majakka oli runsaskukkainen kuismaheinä, Aspön kirkko päivänkakkara ja Jurmon kirkko suuri, syvänsininen kellokukka.

— Missä Kevätesikko on? Kolumbus kysyi.

— Kaaronin puheilla.

— Onko ukko vielä täällä?

— Hänen verkkoveneensä on kiinnitettynä niemen taakse.

Pykälä piirsi samalla kuin vastaili Kolumbukselle.

— Vrakö! huusi hän Klopstockille. Anna tänne ohdake!

— Miksi juuri ohdake?

— Koska sen pitäisi olla kaikin tavoin karu ja luoksepääsemätön.

Läpipääsemätön joukko kareja ja hurjia ihmisiä.

— Sinne minä menen.

— Kolumbus, seikkailun mies, sinä uit kuin hai, mutta et vältä merirosvoja, jos niitä haluttaa siepata sinut!

— Onko Suomessa merirosvoja? ihmetteli Klopstock.

— Niin sanotaan. Ja että täällä entisaikaan on harjoitettu merirosvoutta, siitä voi jokainen saaristolaislapsi kertoa teille. Mutta miten nykyisin oikeastaan on laita — niin — en luule, että kukaan meistä voisi saada mitään varmaa tietoa siitä asiasta.

— Minä aion ottaa siitä selvää, sanoi Kolumbus mennen menojaan.

Kuuron vanhuksen alus oli nyt kiinnitettynä ruostuneeseen rautarenkaaseen, joka joskus menneinä aikoina oli niitattu ruskeaan rantakallioon. Kolumbus ei ollut ikinä voinut kuvitella, että verkkovene olisi niin tympeän ruma: muodoltaan kömpelö, ravistanut, huonosti hoidettu. Keulan varpapurje oli homeenharmaa. Lasti täytti ilmeisesti koko peräruuman ja sitä suojasi todellakin tiheä kuusenhavukatos.

Kevätesikko oli sitomassa seppeltä rantakukista. Hän oli niin syventynyt tähän naiselliseen tehtävään, ettei hän edes luonut katsettaan ylös, kun Kolumbus istahti hänen viereensä.

— Oletko löytänyt isä Kaaronin?

— En, mutta kyllä savun hänen nuotiostaan.

Kevätesikko osoitti etelää kohden. Lähimmän pienen mäennyppylän takaa kohosi sininen sauhu.

— Kumma mies! Minkähän tähden hän leiriytyy niin kauas veneestään?

— Minä voin sanoa sen sinulle.

Kevätesikon ääni kuulosti jollakin tavoin juhlalliselta. Kolumbus katseli häntä sivulta ja hämmästyi yhtäkkiä huomatessaan hänen omituisen puuhansa.

— Olen käynyt tuossa veneessä.

— Entä sitten?

— Voitko arvata, Kolumbus, millaista lastia hän kuljettaa?

— En.

— Ruumisarkkua.

Kevätesikko nousi pystyyn.

— Köyhää, kehnoa, kurjaa, höyläämättömistä laudoista häthätää kyhättyä ruumisarkkua.

Kolumbus istui yhä ääneti ja mietteissään.

— Nyt minä ymmärrän sen kamalan parahduksen, joka säikytti meitä, jatkoi Kevätesikko. Kun ukko kuuli selällä sinun huutosi, niin hän tietysti uskoi kuolleen kummittelevan.

Kolumbus hypähti pystyyn. Hän tarttui toverinsa olkapäihin.

— Veli! Aavistan jotain kauheaa. Tuo huuto ilmaisi huonoa omaatuntoa.

— Kuvittelua, Kolumbus! Kun ajattelemme alhaisen rahvaan tunnettua taikauskoisuutta, on kaikki selitettävissä. Ihmiset ovat täällä saaristossa puolittain pakanoita. Usko aaveisiin ja kummituksiin mahtaa olla juurtunut ukon mieleen lujemmin kuin meihin usko viisaaseen kaitselmukseen. Siksi oli hänen tuskansa suuri ja hätähuutonsa kamala.

Kevätesikko ja Kolumbus menivät veneeseen ja siirsivät kuusenhavut syrjään, niin että arkun yläosa tuli näkyviin. He paljastivat päänsä. Kevätesikko laski kannelle seppelen. Kolumbus korjasi vihreän havupeitteen entiselleen, niin ettei tästä kummallisesta vierailusta Kaaronin lautalle jäänyt mitään ulospäin näkyvää merkkiä.

Ruumiinsoutajan nuotio roihusi samassa rantalouhikossa, josta Kolumbus oli yöllä löytänyt joitakin poroksi palaneiden rantatulien nokisia jäännöksiä. Vanhus itse istui päivällistään syömässä. Hän perkasi vastapyydystetyn hauen, joka vielä pyristeli veitsen alla, siroitti suolaa sisuksiin ja söi sormin raa’an kalan. Sitten hän kopeloi tuhasta naurispaistikkaan ja ahmi suuhunsa tämän höyryävän juurikkaan.

Kevätesikko ja Kolumbus seisoivat vieressä katselemassa. Vanhus ei ollut vastannut heidän tervehdyksiinsä, mutta ei liioin ilmaissut olevansa pahoillaan vierailusta.

— Miksi herran nimessä hän ei paista haukea hiilillä? ihmetteli Kolumbus. Onkohan hän mahtanut virittää tulen vain nauriita hauduttaakseen?

Kevätesikko istuutui maahan vanhuksen viereen ja huusi tämän korvaan:

— Hyvää päivää!

Hän ei saanut mitään vastausta.

— Mikä hänen nimensä on?

Ukko oli vaiti. Mutta hän kohotti katseensa ja tarkasteli ensi kerran uteliasta ylioppilasta.

Kevätesikko värisi. Hänestä tuntui siltä kuin hän olisi katsellut siinä eläintä. Kuuron ukon otsaa peitti kulunut, pyöreä hylkeennahkainen lakki, hänen kasvonsa olivat hiusten ja parransängen muodostamain, likaisenharmaitten nahkaisten kaltaiset ja niistä katseli pari tihruista porsaansilmää.

— Mistä hän tulee?

Näytti siltä, ettei vanhus kuullut mitään.

— Minne hän on matkalla?

Vanhus tirkisteli sinistä juhannustaivasta.

— Saanko tarjota hiukan väkevää?

Silmissä välähti ja pienet, punoittavat luomet alkoivat vilkkua.

Kevätesikko otti esille kauniin, kristallisen viinataskumattinsa. Samassa oli vanhus jaloillaan. Hän kaiveli molemmin käsin harmaaksi maalattua pärekoria ja otti siitä komean hopeapikarin.

Kevätesikko tavoitti kallisarvoista juoma-astiaa täyttääkseen sen. Mutta vanhus puristi kalleutensa lujasti kouraansa ikäänkuin olisi pelännyt hymyilevän ylioppilaan ryöstävän sen häneltä. Hänen kätensä oli luiseva ja karvainen, sormet paksut ja päistä leveät, kynnet olivat lapioiden näköiset. Kevätesikko pani kaiken tämän merkille ensi silmäyksellä. Mutta Kolumbus tuijotti hämmästyneenä hopeapikaria, tätä kulttuurin merkkiä repaleiden, lian ja köyhyyden keskellä.

Ukko siemaisi tarjotun kalliin kostukkeen.

— Mikä hänen nimensä on? kysyi Kevätesikko jälleen.

— Samantekevää, miksi häntä sanovat! Onko sitten sinulla jokin nimi?

— Minun nimeni on Nils.

— Eikö mitään muuta?

— Patrik.

— Entä isäsi nimi?

— Nils niinkuin minunkin.

— Sinä olet sitten Nils Patrik Nilsson. Mistä sinä tulet?

— Turusta.

— Turku on palanut poroksi, sanovat.

— Se on totta se.

— Onko sekin totta, että siellä on palanut hirveän suuri kirkkokin?

— On, tuomiokirkko. Eikö hän ole koskaan ollut Turussa?

— Ei.

— Entä Tukholmassa?

— Ei.

— Voi, eikö hän ole milloinkaan nähnyt kaupunkia?

Pienet porsaansilmät vilkuilivat ikävöivän näköisinä ruohikolla olevaan kristalliseen taskumattiin, mutta Kevätesikko ei ollut sitä huomaavinaankaan.

— Mitä sinä täällä saarella teet? vanhus yhtäkkiä murahti.

— Minä purjehdin huvin vuoksi yltympäri tovereineni.

— Toinen purjehtii pakosta.

— Mekin teemme sitä osittain pakosta. Olemme turkulaispoikia, kaikki neljä, ja kotimme ovat palaneet. Perheemme asuvat maalla talonpoikaistaloissa ja elävät ahtaasti, senhän hän voi ymmärtää. Siksi me olemme päättäneet elää tämän kesän purressa, omiksi mielihyviksemme eikä kenenkään vahingoksi.

Kevätesikko oli huutanut äänensä käheäksi. Eikä vanhus enää laisinkaan kuunnellut. Puoliksi tyhjennetty taskumatti teki hänet perin levottomaksi.

— Ryyppy on sika poikaa ruoan päälle, hän yritti sanoa.

— Hän saa useampia ryyppyjä, kunhan hän kertoo, mistä tulee.

Vanhus tyhjensi toisen maljallisen, maiskutti hyvillään ja lipoi kielenkärjellä suloisen kosteuden huuliltaan.

— No, nyt hän puhuu siitä meille, Kevätesikko huusi.

— Minä tulen kaukaa, aina Vänöstä saakka, ja sieltä minä olen syntyjänikin.

— Minä luulen, että hän tulee Vraköstä, kirkui Kolumbus vanhuksen toiseen korvaan.

— Minä kuulen niin huonosti.

— Vraköstä.

— Ei, ei, siellä minä en ole koskaan ollut maissa.

— Ukko valehtelee, virkkoi Kolumbus hiljaa.

— Varmasti, Kevätesikko vastasi.

— Huono omatunto, kuiskasi Kolumbus.

— Tai yleistä vihamielisyyltä parempia ihmisiä kohtaan.

Vanhus kurotti taas maljansa esiin. Kevätesikko tyhjensi taskumatin.

— Hänellä on oikein kaunis hopeamalja, Kolumbus huusi.

— Mitä sanot?

— Että hänellä on korea malja.

— Malja on minun.

— Se on harvinaisen kaunis eikä voi olla tehty näillä main, Kolumbus kirkui.

Tuulenpuuska kulki yli rannan. Vanhus pani kalleutensa koriin. Hän otti esiin kipon ja valoi vettä kytevään tuhkaan. Ja sitten hän tallusteli tiehensä, nopeasti, ketterästi ja äänettömästi leveissä, pehmeissä hylkeennahkatallukoissaan.

Kevätesikko ja Kolumbus seurasivat hitaasti jäljessä. Hän ei ollut suonut heille edes nyökkäystä jäähyväisiksi. Kun he saapuivat hänen valkamalleen, kulki verkkovene kuusenhavuilla peitettyine lasteineen jo selällä myötätuuleen.

VRAKÖ

1.

Nuo neljä ylioppilasta olivat nyt jättäneet Gullkronan selän taaksensa utuisensiniseen kaukaisuuteen. Ulkosaaristo alkoi matalien, autioiden kaiskujen, kuperien luotojen, somersärkkien ja vaahdon seppelöimien riuttojen läpipääsemättöminä ryhminä. Siellä täällä kohotti pihlaja tai räkämänty myrskyn tuivertaman, laakean latvansa näiden ankarien aavojen yläpuolelle. Muuten oli kaikki karua ja äärettömän autiota.

Pykälä tunsi ulkosaariston vanhastaan. Mutta Kolumbus, Kevätesikko ja Klopstock kokivat löytäjän hurmiota nähdessään nämä karut maisemat. Kaikki oli ihmeellistä ja lumoavaa: suolankylläinen ilma, läpikuultava vesi, hylkeiden mustat päät, keinunta tyrskyissä, ja lintuelämä — rauhallisesti uivat haahkanpoikueet, kiislojen ja koskeloiden liudat, jotka lehahtivat lentoon, hupaiset ruokit, jotka uteliaina tulivat houkuttelevan lähelle purtta, punakoipiset rantaharakat ja uljaat lokit, jotka laajoin kaarroksin liitelivät korkealla luotojen yläpuolella.

Kolumbus sulki silmänsä ja kuunteli. Hän kuuli kolmenlaista kohinaa. Epäsäännöllistä, kun laineet pieksivät keulaa, rytmikästä, kiihdyttävää murtavilta kareilta ja tasaista, järeää, tummaa kohinaa, joka tulee meren ääriltä, joka on saaristolaiselämän perussävelenä, joka yltyy pauhuksi syyspuoleen ja joka ei koskaan täysin vaimene.

Pykälä seisoi etukannella kiikari kädessään. Väylä oli yhä työläämmin löydettävissä. Valkoinen pursi liukui ahtaille vesille ja työntyi vaivalloisesti eteenpäin kapeista aukoista.

— Me purjehdimme onnen kaupalla, totesi Kevätesikko, joka piti perää.

Nyt ei näkynyt enää mitään kulkureittiä. Viistopurjeen puomi osoitti matalien pikkukarien, kallionnyppylöiden ja riuttojen rykelmää, joka sulautui yhdeksi ainoaksi autioksi kalliomaisemaksi.

Pykälä oli suunnannut kiikarinsa tuulenpuolella olevaa linnunkuvattajain kojua kohden.

— Katsokaa ampumakoloa! — Näettekö mitään? — Emme. — Kiviseinän yläpuolella välkkyy kiväärinpiippu ja pyssymies tähtää meitä.

— Käännymmekö?

— Siitä ei ole apua. Tuolla näen aukon. Alemmaksi! Aivan niin.

Kevätesikko käänsi isonpurjeen toisaanne. Nyt saattoivat kaikki erottaa ampumakolon matalalta, pieneltä saarelta. Mutta mitään epäilyttävää ei ollut havaittavissa.

— Olet nähnyt näkyjä. Pykälä!

— En. Pidä jumala mielessäsi, Kolumbus! Nämä ovat Vrakön vesiä, ja sinä olet merirosvon pyssynkantamissa.

Pursi liukui uhkaavan saaren ohi.

Samassa pamahti laukaus. Merilokki putosi siipiään räpyttäen ja mäiskähti veteen juuri keulan edessä. Pykälä nosti kuolleen linnun purteen. Kevätesikko käänsi tuuleen. — Tulkaa tänne! huusi Pykälä. Tulkaa tänne hakemaan saalistanne!

— Hieno laukaus, kautta kunniani! Kolumbus huudahti.

— Mestarilaukaus, mutta missä on ampuja?

— Ampuja, hoi! huusivat ylioppilaat kuorossa. Hoi, mestariampuja, hoi!

Saarella ei näkynyt ketään ihmistä.

— Hän on kojussa.

— Hänellä ei ehkä ole venettä.

— Tietenkin on hänellä vene. Tuolla te näettekin sen.

Pykälä osoitti vedenrajassa olevaa mahtavaa siirtolohkaretta. Sen varjossa oli pieni ruuhi, harmaa kuin luoto.

Alus sai entisen suuntansa.

Kuollut lokki heitettiin mereen, ja se jäi uiskentelemaan vanavesijuovaan siivet levällään ja vereytynyt, valkoinen kupu kelluen aalloilla kuin pivollinen vaahtoa.

Laukaus oli säikyttänyt kaikki lähitienoon linnut siivilleen. Ylioppilaiden huudot lisäsivät rauhattomuutta, ja ilma oli täynnä kimeitä ääniä. Kirkuvan lokkiparven saattelemana solui pursi kapeaan väylään, joka vähitellen avartui valkamaulapaksi ja lopulta johti kahden koukertelevan salmen kautta avomerelle.

Näillä vesillä melu yltyi monin verroin. Pienen, harmaansinisen valkaman yläpuolella vilisi tolkuttomasti kaikensukuisia valkeita lintuja, erilaisia lokkeja, tiiroja, kirkuen, rääkyen ja huutaen kaikissa sävellajeissa. Mutta tämän valkoisen pilven alta aukeni ranta ja koko saari ahdistavan karun näköisenä. Harmaita veneitä, harmaita laitureita, harmaita verkkotelineitä, harmaita ranta-aittoja laakeilia, harmailla paasilla ja rykelmä harmaita rakennuksia alastoman vuoren juurella, jonka huipulla upeili kiviröykkiö!

Kaikkialla vallitsi syvä hiljaisuus, ja ainoastaan asuinrakennuksen savupiipusta kohoava ohut sauhu kieli ihmisten läsnäolosta.

Kolumbus jäi purteen, kun toverit lähtivät löytöretkelle. Hän katseli ympärillään olevia valkaman nähtävyyksiä. Siinä oli venetalaita, ranta-aittoja, luhteja, joiden tarkoitusta hän ei voinut käsittää, ja uskomattomat määrät eripaksuisia puita järeistä hirsistä ohuihin rimoihin saakka, kaikki neliskulmaisiin riittoihin pinottuina: kokonainen pieni kaupunki, kun katseli satamakuvaa mereltä käsin. Aluksia oli maissa, ja kaikenlaisia aluksia oli venetalaissa ja laiturien vieressä, Kolumbuksen mielestä riittävästi kokonaisen kylän tarpeiksi. Hän kurkisti muutamaan ranta-aittaan, luuli sitä käytettävän nuottain ja kalastustarpeiden säilytyspaikkana, mutta tapasikin kummakseen vain tyhjiä, pieniä laatikoita, arvatenkin rusinalaatikoita, jotka täyttivät aitan permannosta kattoon saakka. Ovelle oli naulattu jonkun haaksirikkoutuneen laivan nimilauta. Se oli joskus ollut siniseksi maalattu, mutta ei nyt erottunut paljonkaan harmaasta hirsiseinästä. Sirosti leikattujen kirjainten väristä ei ollut hituistakaan jäljellä.

RENA, tavasi Kolumbus. Mutta sammalen syömää puuta tarkoin tutkittuaan hän keksi vielä joitakin T:n ja A:n merkkejä. RENATA oli ollut sen laivan nimi, jonka Itämeri oli näillä äärillään murskannut jonakin syysyönä kauan, kauan aikaa sitten.

Tämä kummallinen ovenkoriste ei ollut ainoa lajiaan. Kaikissa aitoissa oli nimilautoja, rantaan ajautuneita tai irrotettuja hylyistä, jotka olivat ajautuneet avomerta vasten oleville luodoille. Haaksirikon ikivanha murhenäytelmä kuvastui Kolumbuksen mieleen, kun hän kulki siinä ovelta ovelle katsellen näitä muistoja menneiltä ajoilta ja kaukaisista maista.

Vaalenneilla olkikatoilla oli raskaita kiviä. Kolumbus huomasi, että myöskin vuoren juurella sijaitseva asuinrakennus oli samalla tavoin suojattu myrskyltä. Ja hän alkoi aavistaa, miten valtavia olivat rajuilmat ja miten katkeraa oli elämä täällä samaisen meren partaalla, jota hän niin kiihkeästi rakasti ja niin vähän tunsi.

Pykälä, Kevätesikko ja Klopstock kävivät katsomassa vuoren huipulla olevaa kiviröykkiötä: pakanuuden aikaista hautakumpua, kuten saaristontuntija olisi vakuuttanut. Sinne vievällä tiellä oli muutakin merkillistä nähtävää: kivipeltoja ja jatulintarhoja ja notkelmassa kummun juurella nuotion jätteitä. Pieni ei ollut tainnut ollakaan se roihu, joka oli tältä paikalta kerran luonut punaista hohdettaan karien täyttämän meren yli. Laajan ympyrän alalta oli kaikki kasvullisuus palanut ja paljastuneen kallioperustan uurteissa näkyi hiilenjätteitä. Klopstock löysi rotkon, jonka alinomaiseen pimentoon ihmiskädet olivat syytäneet suuria määriä nokista rojua. Hän kiskoi esiin kärventyneitä ajopuunkappaleita: luunkovia järkäleitä, joihin kirves ei pystynyt ja joita tuli ei kyennyt kuluttamaan.

— Miten muhkeita juhannuskokkoja täällä onkaan mahtanut palaa!

— Niiden kokkojen luonteen voimme päätellä ottamalla kaikki merkit huomioon, lausui Pykälä. Kansansuussa on säilynyt muisto jostakin, jota nimitetään harhavalkeaksi.

No niin, kuvitelkaahan sellainen nuotio roihuamassa täällä. Ei ollut todellakaan ihme, jos merenkulkijat entisaikaan myrskyssä ja pimeässä pitivät sitä Utön majakkavalona.

— Sinä uskottelet joutavia.

Pykälä ei vastannut. Hän tarkasteli kiikarilla näköalaa yli meren ja saariston, joka idän puolella sulautui kivierämaiksi, joiden lomiin vesijuovat kietoivat kapeita, sinisiä nauhoja. Kiikarin lasille ilmestyi pieni saari siirtolohkareineen ja ampumakoloineen.

— Ruuhi on poissa.

— Onko se mitenkään merkillistä?

— Ei. Mutta minkätähden alkuasukas ei souda kotiin, kun hän kerran saa isoisia vieraita? Ja minkätähden ei yksikään ihminen mene rantaan katsomaan Kolumbusta, joka istuu ypöyksin kivilaiturilla syömässä voileipää?

He juoksivat alas vuorelta ja menivät pihamaalle, jota suojasi matala kivimuuri. Vanha, kukkiva pihlaja veräjän pielessä ja mustaseljapensas eteisportaitten kupeella koristivat pihaa. Pykälä vetäisi ovea. Se oli salvassa sisäpuolelta.

— Tämä on hävytöntä, Klopstock huudahti.

— Concilium abeundi, Pykälä totesi.

Kevätesikko katsoi sisään pirtin ainoan ikkunan himmeiden, pienten ruutujen läpi. Pykälä kolkutti samaan aikaan ovea.

— Jätä tuo! tiuskasi Kevätesikko ryhtyen laulamaan kauniilla tenorillaan:

Oi, Amaryllis! Herää jo, pieno! Ilma on vieno, vilpoinen. Taivaalla häilyy kaari, se päilyy, metsissä säilyy hohde sen.

— Oletko keksinyt jonkun tyttölapsen sieltä sisältä? kysyi Pykälä myhäillen. Mutta Kevätesikko ei vastannut. Hän lauloi edelleen:

Amaryllis, siihen voit sä luottaa:

Neptunus sua sylin viivain vuottaa!

Morfeuksen unijuomin juottaa

silmiäs, huulias salli mä en.

Ylimmäinen ovenpuolisko raottui äkkiä. Nuoret naiskasvot olivat näkyvissä juuri niin kauan, että kaikki kolme ylioppilasta ennättivät huomata niiden tavattoman kauneuden. Seuraavassa tuokiossa ne olivat poissa. Kaikki oli ollut kuin noituutta; ei kukaan ollut huomannut, että oven yläosa voitiin avata työntöluukun tavoin, vaikka sisäänkäytävä yhtäkaikki jäi suljetuksi.

— Avaa koko ovi, tyttölapsi! huusi Pykälä, mutta ihastunut Klopstock katkaisi seljanoksan ja heitti nuo kermankeltaiset kukat eteiseen kunnianosoituksena naiselle ja kauneudelle. — Minä nimitän hänet Amaryllikseksi, hän sanoi, hän ansaitsee tuon kaikkien nimien nimen.

— Ei, Kevätesikko puuttui puheeseen, Amaryllis kimmeltää vaaleana kuin juhannus, mutta hän on tumma kuin elokuun yö.

— Tuhkanvärinen, oikaisi Pykälä, ja naamalta ruskea kuin mustalaisnainen.

— Minä voisin rakastaa häntä, tunnusti pikku Klopstock. Mutta tämän liikuttavan tunnustuksen hämmensi Kevätesikon raikuva ylistys:

Maan aarteet jospa joku mulle tois, Selinda, ah, sa saisit kaiken multa! Mull’ aukoa jos vöitäs lupa ois, sun ruumiis kietois monen käädyn kulta. Niin, keisari jos öisin, syleilys jok’ainoon palkkio ois läänitys, jos vyössäni ois tähdet taivahalta, niin tähden saisit joka suudelmalta.

Sillä aikaa kuin Kevätesikko vuodatti laulajasydäntään säveliin, pisti yritteliäs Pykälä päänsä aukosta ja huomasi, että tyttö oli työntänyt oven raskaan salvan syrjään. Tie oli vapaa. Pykälä tunkeutui rohkeasti eteenpäin pikku Klopstock aivan kintereillään; Kevätesikko tuli jäljessä viimeisenä miehenä.

Tunkeilijat hämmästyivät vraköläisen talonpoikaistuvan tilavuutta ja yksinkertaista upeutta. Avoin, valkoiseksi kalkittu takka; leveät, seinään kiinnitetyt penkit; ikivanha taalalaiskello; kaksikerroksiset seinäsängyt, joiden osittain syrjäänvedettyjen uudinten lomasta patjavuoteet hohtivat houkuttelevan valkoisina. Peräseinän korkea astiakaappi oli täynnä tinalautasia ja -vateja. Hämärästä kattoparrujen alta häämöittivät pitkät reikäleipärivit, ja puhtaaksi pesty lattia oli koristettu tuoreilla kuusenhavuilla.

Pykälä pani heti merkille lukuisat pyssyt, joita riippui seinillä siellä täällä: haulipyssyjä, luodikkoja, vanhoja musketteja, jotka toivat mieleen kuvitelmia kolmikymmenvuotisesta sodasta. Mutta pieniruutuinen ikkuna veti väkisinkin puoleensa Klopstockin katseen. Siellä upeili hilpeästi hohtavan eteläauringon valossa komea rivi huolellisesti hoidettuja verenpisaroita täynnä sinertävänpunaisia kukkia.

Amaryllis-Selinda oli verkkoa paikkaamassa eikä näyttänyt piittaavan muusta kuin kävystä ja langasta ja ratkenneista silmukoista. Ylioppilaat koettivat hieroa tuttavuutta. He kyselivät minkä mitäkin, mutta saivat ainoastaan tyhjänpäiväisiä ja vältteleviä vastauksia. Lopulta puhelias Kevätesikkokin luopui yrityksestä, ja nuo kolme vierasta istuivat tuppisuina rivissä penkillä.

— Soisinpa olevani taiteilija, ajatteli Kevätesikko. Silloin maalaisin hänet tuolla kuningattaren-tuolillaan istuvana, käpy kapeassa kädessään.

— Katsohan, hän sanoi Klopstockille puoliääneen, oletko ennen nähnyt tuollaista tuolia. Katsoppas selkämystän koruleikkauksia!

— Sydämiä, huomasi Klopstock.

— Ja neliapilaita.

Kolumbus astui huoneeseen. Nyökkäsi tovereille ja meni tytön luokse.

— Hyvää päivää, sanoi hän ottaen tyttöä kädestä. Minun nimeni on

Kristoffer. Mikä on sinun nimesi?

— Henrika.

— Tahtoisitko opettaa tuota minullekin, Henrika?

— Verkon paikkaamistako?

— Niin.

— Ei sinulle ole mitään hyötyä siitä opista.

— Onhan toki! Sekä hyötyä että hupia.

— Se on vaikeaa eikä ensinkään hauskaa.

— Kaikki vaikea on hauskaa.

Kolumbus kävi polvilleen permannolle ja tarkasteli verkkoa. Tunnusteli kiveksiä.

— Eikö verkossa ole mitään muita painoja kuin nämä?

Tyttö purskahti nauruun.

— Sinä olet hupsu. Etkö ole koskaan kalastanut verkolla?

Kevätesikko tuli heidän luokseen.

— Sanohan minulle, Henrika, miksi sinä oikeastaan pelkäsit meitä?

Tyttö katseli häntä. Se oli ihmeellinen katse — arka ja kuuma.

Kevätesikko hymyili rakastettavasta

— Mitä väkeä sinä luulit meidän olevan?

— Etkö pidä siitä, että saat vieraita? kysyi Kolumbus.

— En minä osaa pitää sellaisesta, mitä en ole ennen ensinkään kokenut.

— Eikö täällä milloinkaan käy vieraisilla keitään ystäviä muilta saarilta?

— Ei.

— Mutta totta kai aina joku poikkeaa kuitenkin tänne katsomaan?

— Kyllä. Ihmiset, jotka myyvät meille tai ostavat meiltä.

— No, eikö tunnu hyvältä tässä yksinäisyydessä, jos joku tulee maihin teidän luoksenne?

— Siitä on enemmän pahaa kuin hyvää, koska ne enimmäkseen ovat vihamielistä väkeä kaikki tyynni.

Klopstock kuunteli tätä keskustelua hämmästyneenä. Hän muisti heidän äskeisen hilpeän tulonsa, aivankuin muistetaan tahdittomuus, johon joudutaan syypääksi jollakin tärkeällä hetkellä ja jota ei voida myöhemmin ottaa puheeksi.

Pykälä istui ääneti ja mietteissään.

— Kaikki on täällä suurenmoista, hän ajatteli. Mutta hirvittävän karua!

Ihmiset ovat jollakin tavoin lähellä petoja. Jokainen ahdistaa muita.

Yksityiset perheet ovat toistensa vihollisia, ne tuntevat olevansa eri

verta. Ja kuitenkin ne ovat toisistaan riippuvaisia hädän tullen.

— No, miksi tällaisia painoja nimitetään kalastajakielellä? kysyi

Kolumbus.

— Ne ovat kiveksiä, mutta hailiverkoissa niitä sanotaan partsoiksi.

— Entä nämä karkeat langat?

— Ainoja.

— Ja tuohikohot?

— Ne ovat kohoja, tietääkseni.

Kevätesikko rakensi penkille tornin sinisistä lippalakeista ja lauleskeli omia aikojaan: Tuuli kiitää yli maan — käki kukkuu lehdossaan.

Henrikan katse siirtyi Kristofferista Kevätesikkoon ja taas

Kristofferiin takaisin.

— Tiedätkö, minä olen kuullut käen kukkuvan.

Pieni hymy kulki läpi ylioppilaiden rivin. Mutta Kristoffer nauroi kohti kurkkuaan.

— Miksi sinä naurat?

— Koska sinä puhut hulluja.

— Se on totta, Kristoffer. Se on heittiö, tuo lintu, koska se munii toisten pesään. Mutta minä kuuntelin mielelläni sen kukuntaa metsässä sinä kesänä, jolloin minä asuin Isossa-Nauvossa ja kävin rippikoulua. Käki osaa ennustaa, sanotaan. Se on toivottu lintu keväällä, mutta syksyllä siitä tulee haukka.

— Ettekö te täällä koskaan kuule käkeä?

— Mitä tyhmyyksiä sinä kyselet? Täällähän on paljasta kalliota, ja käki on metsälintu.

Kolumbus nousi. Erästä alasänkyä kaihtavat uutimet siirtyivät äänettömästi syrjään, ja valtava mieshahmo tuli näkyviin. Tuossa tuokiossa mies seisoi lattialla ojentuen täyteen mittaansa, mikä sai uljaan Kolumbuksenkin näyttämään varsin pieneltä.

Henrika katsahti ylös verkostaan.

— Oletteko nyt nukkunut tarpeeksi, isä? hän kysyi välinpitämättömällä äänellä.

Mies astui horjuen keinuvien siltapalkkien yli ja vaipui istumaan kunniapaikalle pitkän pöydän ääreen. Nyt voivat ylioppilaat katsella Vrakön isäntää. Hänen karkeat, punakarvaiset kouransa olivat vakaina tammisella pöydänkannella, hänen leveä selkänsä nojasi hirsiseinään, hänen punapartaiset kasvonsa olivat kääntyneet vieraisiin päin. Katse — luja ja välkkyvä kuin Henrikan — siirtyi tutkivana toisesta toiseen.

— Hyvää päivää, isäntä, sanoi Pykälä.

— Hyvää päivää, toistivat toverit.

— Jumalan rauha, vastasi isäntä.

Pykälä meni hänen luokseen. Toiset istuutuivat penkille.

Pykälä avasi kultaisen nuuskarasiansa, tarjosi ja otti itsekin hyppysellisen, istuutuen sitten jättiläismäisen isännän viereen.

— Kuka on näyttänyt sinulle tien tänne?

— Ei kukaan. Minulla on merikortti.

— En minä osaa lukea sinun korttiasi, mutta sen minä tiedän, ettei minun vesilläni ole ikinä kuikkelehtinut mitään merenmittaaja-herroja.

— Sen kyllä uskon. Täällä on vaikea liikkua. Kortti pitää huonosti paikkansa eikä tiedä veden syvyydestä kerrassaan mitään.

— Kuka on siis luotsannut sinua?

— Ei kukaan. Olen purjehtinut onnen kaupalla.

— Silloin sinulla on tärkeä asia.

— Ei minulla ole mitään erityisen tärkeää asiaa sinulle, Vrakön mies. Minä tulen vain tervehtimään kolmen toverini kanssa, jotka kaikki ovat ylioppilaita Turusta niinkuin minä itsekin ja kaikki halukkaita näkemään, miten uloimmassa saaristossa kalastetaan ja elellään.

Talollinen pani kädet ristiin vatsalleen ja taivutti päätänsä eteenpäin. Kasvot olivat ilmeettömät, mutta sieraimet liikahtelivat, ikäänkuin hän olisi koettanut vainuta vieraiden aikomuksia. Hän kysyi syrjään katsoen:

— Mitä väkeä te sitten olette?

— Ylioppilaita.

— Mitä sanot?

— Olemme ylioppilaita. Opiskelemme Turun akatemiassa, korkeakoulussa, jossa luetaan papiksi.

— No, teidän koulutalonne on palanut poroksi muun kaupungin mukana.

— Olette oikeassa. Meidän kotimme ovat myöskin palaneet. Kestää kauan, ennenkuin taas saamme oman katon päämme päälle. Tänä kesänä on pursi kotinamme.

— Onko teillä rahaa, jotta voitte ostaa ruokaa?

— Kyllä meillä on.

— Minne aiotte sitten täältä purjehtia?

— Länteen Jurmoa ja Kökaria kohden, jos tahdotte tehdä minulle selkoa reitistä ja sää on suotuisa. Ja sitten aiomme käydä Föglössä. Tuo tuossa, jonka nimi on Nils Patrik, on sukua pappilaan.

Ukon katse tutki nopeasti Kevätesikkoa ja siirtyi Kolumbukseen.

— Ja hän tahtoo oppia verkkoa paikkaamaan.

Kolumbus siirtyi pöydän ääreen talollisen toiselle kupeelle.

— Niin, sitä todellakin haluan. Kutomaan verkkoja ja laskemaan niitä, käsittelemään pyssyjä ja metsästämään, rakentamaan veneitä ja purjehtimaan — se olisi minun mieleni mukaista elämää.

— Etkö sinä luekaan papiksi?

— Nyt olen saanut tarpeekseni lukemisesta. Haluan kerrankin elää saaristolaisen elämää. Teistä se varmaan tuntuu uskomattomalta, mutta ajatelkaahan omia nuoruusvuosianne, niin ymmärrätte minun haluni saaristoon ja merelle. Eikö teille itsellenne tullut joskus halu kokea toisenlaista elämää kuin se, missä olitte kasvanut — tuollaista hiukaisevaa kaipausta, joka kirvelee rintaa.

Henrika ei enää käytellyt käpyä. Hän kuunteli.

Hänen kasvojensa yli hivui pilven tavoin tumma punastus.

— Purjehtikaa te, pojat, Föglöhön ja tulkaa takaisin syyspuoleen! jatkoi Kolumbus. Minua ei lainkaan haluta vierailla pappiloissa. Minä jään tänne.

Hän pani pöydälle talollisen eteen kiiltävän kultatukaatin.

Pykälä vihastui.

— Et sinä saa tuolla tavoin tuhlata rahojasi! Se on kernaasti suotu hänelle, isännällemme, mutta sinulla ei ole varaa siihen! Muistappas, että syksyyn on pitkä aika ja että sinä et saa kukkaroosi äyriäkään, ennenkuin taas tapaat arvoisan isäsi.

Talollinen tarkasteli tukaattia, punnitsi sitä kädellään, hieroi sitä peukalolla ja etusormella ja pudotti sen vihdoin pöydälle. Tuvassa helähti.

— Mikä on sinun nimesi.

— Kristoffer.

— Sinulla on kuninkaan nimi.

— Meidän armollinen kuninkaamme ei ole aivan eilispäivänä ollut sen niminen, Kevätesikko sutkautti.

— Toverien kesken minua sanotaan Kolumbukseksi, suuren kaimani

Kristoffer Kolumbuksen mukaan.

— Asuuko hän Turussa?

Kolumbus, ylioppilas, katsoi ihmeissään jättiläiskokoista Vrakön valtiasta. Kevätesikko hymyili ja pikku Klopstock tokaisi jotain Amerikan löydöstä. Mutta ukko ei enää kuunnellut. Hän pyyhkäisi rahan pöydältä vasempaan käteensä. Sitten hän istui pitkän ajan ääneti kyynärpäät tammisella pöydänkannella ja korvallistansa valtavaan nyrkkiin varaten. Punapartaisten kasvojen ilme oli jännittynyt ja kuunteleva, ikäänkuin tukaatilla olisi ollut ääni millä puhua. Ja todellakin sillä oli ääni; ukko neuvotteli sen kanssa, vaikkakaan kukaan läsnäolevista ei sitä oikein käsittänyt. Muutamassa lyhyessä minuutissa oli harkittava ja aprikoitava kaikenlaista.

Pykälä oli siirtynyt Kolumbuksen viereen. He puhelivat hiljaa.

Talollinen tarkkasi heitä.

— Sinä, sarvisilmäinen, hän ajatteli, sinä näytät olevan heidän johtajansa etkä sinä mielelläsi jättäisi yhtä miestä Vraköhön. Kunpa tietäisin, mikä minulle on parasta.

Seuraavassa tuokiossa tapahtui jotain. Kolumbus pani kätensä talollisen olalle. Sellaista ei kukaan ihminen ollut koskaan keksinyt tehdä. Tuon karkean miehen tajuntaan ei mahtunut, että voitiin esiintyä sillä tavalla, ja hän oli niin hämillään, kuin jos pappi olisi ottanut häntä kädestä. Hän oli häpeissään, lannistettu, kykenemätön harkitsemaan, mitä hänen etunsa vaati.

— Toverit aikovat nyt purjehtia ja ajattelevat tulla jonkun kuukauden kuluttua tänne takaisin minua noutamaan. Saanko asua teidän luonanne siihen saakka?

Kolumbus nousi. Talollinen vitkasteli. Tuo omituinen häpeän ja riippuvaisuuden tunne katosi Kolumbuksen puristaessa hänen kättään, mutta kultaraha oli jäljellä kourassa lämpöisenä ja raskaana.

— Henrika, käski hän yrmeästi, avaa kamarin ovi!

3.

Lintupilvi hälveni vähitellen sinenharmaan valkaman päältä. Niin kauan kuin Kolumbus viipyi ranta-aittojen luona, kierteli vielä muutamia suuria selkälokkeja tunkeilijan ympärillä nenäkkäinä ja äkäisesti kirkuen, ikäänkuin ne olisivat tahtoneet huutaa: mene matkoihisi! mene matkoihisi! Mutta kun tuo tuntematon eläin vihdoinkin oli häädetty pois, tuli suuri rauha myrskyn jälkeen. Pitkään riviin rantakallioille, ranta-aittojen katoille ja kivilaitureille kiivenneinä nuo valkoiset parvet torkkuivat päivänpaisteessa.

Tunnit valuivat tiehensä kirkkaan sydänkesän päivän tyvenessä. Pari tiiraa pyydysti salakkaa matalikolta, missä meriruoho kasvoi karien uurteista vihreänsinisinä juomuina. Ne pulahtivat veteen kuin putoavat kivet, eivät onnistuneet, kimposivat takaisin ilmaan, pulahtivat ja epäonnistuivat uudestaan, lukemattomia kertoja.

Valkaman suulta kuului airojen loisketta. Joku valpas, vanha lokki lensi sinne ja kierteli pienin, tuttavallisin huudahduksin harmaan ruuhen yläpuolella, joka lähestyi nopeasti satamaa.

Soutaja astui maihin, lennätti ammutun lokin rantakalliolle, tähysteli joka taholle ja tallusti pehmein avojalka-askelin laiturille, johon pursi oli kiinnitetty. Tänne hän jäi hievahtamatta seisomaan. Ei milloinkaan, ennen tätä päivää hän ollut nähnyt valkoista venettä!

Hän oli nuori, voimakas mies, tämä lokinampuja. Mutta hänen olennossaan oli jotain levotonta. Miehustan ja hyvinmuodostuneen yläruumiin pituuteen verraten näyttivät sääret luonnottoman lyhyiltä, melkeinpä kitukasvuisilta. Suuret soutajankädet eivät sopineet yhteen liian pienen jalkaparin kanssa. Miehessä oli kahdenlaista ainesta, verta kahdesta hyvin etäisestä lähteestä. Hän polveutui vankoin juurin jostakin muusta rodusta kuin ruotsalaisen saariston.

Mies tarkasteli vierasta purtta vedenrajasta mastonhuippuun saakka. Äkkiä hän pujahti alas sillanarkulle. Hämärässä laiturin alla sai hän häiritsemättä sivellä sormillaan kyljen valkoista ja parraslautojen sinistä maalausta. Hän otti veitsensä ja leikkasi irti valkoisen sirun, niin että punaisenruskea pohjaväri tuli näkyviin. Sitten hän istui hiljaa ja kuunteli. Kaikkialla oli aivan hiljaista; ainoastaan tiirat rääkyivät matalikon ympärillä.

Hän'kapusi alukseen. Purressa oli paljon katseltavaa: niin monta komeaa ja ihmeellistä esinettä, että hän olisi voinut viipyä koko päivän saamatta sittenkään kyllin katselluksi. Miten hyvältä kajuutassa tuoksuikaan: öljyltä, mausteilta, siirapilta! Hän löysi pussillisen nekkuja; pisti yhden suuhunsa. Muuta hän ei uskaltanut ottaa mukaan. Eipä silti, että mikään yllätys olisi suoranaisesti ollut uhkana! Ranta-aitat olivat suojana laiturin ja talon välillä, ja jos joku tulisi, niin lokit kyllä ilmoittaisivat siitä. Mutta yhtäkaikki oli arveluttava asia koskea toisen omaisuuteen, kun omistaja oli lähistöllä! Mitähän herroja ne nyt sitten olivat, nuo purjehtijat, jotka kuljeksivat saaristossa rehentelemässä.

Hän lähti taloon.

Mutta kun hän nousi portaita ylös, aavisti hän pahaa. Kuistin penkillä oli vieras pyssy ja toisella matka-arkku ja mytty vaatteita — tai mitä lienee ollut — kiedottuina samanlaiseen öljytakkiin, jollaisia hän oli kajuutassakin nähnyt.

Miksikähän nuo kuljeksijat kantoivat omaisuuttaan maihin täällä

Vrakössä?

Hän hiipi ikkunan luokse ja tirkisteli tupaan.

4.

Henrika pani itäistä kamaria kuntoon Kristofferia varten. Se oli miellyttävä kesäasunto. Leveät, hohtavanvalkoiset permantopalkit oli hiljattain pesty ja niille oli siroiteltu katajanoksia. Vuoteen taivaansininen peite antoi pikku huoneelle lämpimän sävyn.

Henrika otti muhkeasta tammiarkusta pari reikäompelein koristettua pellavaraitia. Kristoffer kävi vuoteelle pitkäkseen ja upposi kuin suureen, pehmeään maininkiin.

— Mitä sinulla on patjantäytteenä? hän kysyi.

— Tietenkin haahkan untuvia.

Henrika nauroi:

— Minä olen ne nyppinyt ja kyninyt ja keittänyt ja kuivannut ja sitten olen täyttänyt koko patjan, jos sinua huvittaa se tietää.

Siniseksi maalattu ovi vei läntiseen kamariin. Se oli lukossa. Kristoffer yritti katsoa avaimenreiästä. Siellä sisällä näytti olevan hämärää. Hän ei voinut erottaa lainkaan eri esineitä.

— Mitä sinä tirkistelet? kysyi Henrika töykeästi.

— Kuka siellä asuu?

— Ei kukaan.

— Mihin huonetta sitten käytetään?

Henrika ei vastannut. Hän kohenteli vuodetta seisoen selin

Kristofferiin.

— Sinun mielestäsi minä varmaankin kyselen liian paljon!

— Ei, mutta ei voi vastata kaikkeen.

Kristoffer pani merkille, että Henrikan ääni oli muuttunut. Siihen oli tullut kova soinnahdus. Hänestä tuntui kummalliselta, että tyttö pahastui näin viattoman kysymyksen vuoksi.

Hän katsahti ikkunaan. Silloin hän näki oudot kasvot painuneina ruutua vasten. Ilkeät, kiukkuiset kasvot, kaksi pistävää, likaisenkeltaista silmää, jotka katselivat häntä.

— Henrika!

Hän hypähti ikkunan ääreen. Mutta ulkona ei näkynyt enää mitään.

Pihamaa oli tyhjä.

Henrika pudotti patjan käsistään. Hänen kasvonsa ilmaisivat pidätettyä pelkoa, mutta Kristoffer ei sitä huomannut.

— Minä näin jonkun kasvot ruudun takaa.

— Kenen kasvot?

Henrikan ääni värisi.

— Ilkeät miehenkasvot.

— Voi, miten sinä säikytit minua! Se oli Jan, ymmärtääkseni.

— Kuka on Jan?

— Renki.

— Miksi hän maleksii nurkkien takana?

— Sitä en tiedä.

— Ja miksi hän oli näöltään kuin itse paholainen? Hän katsoo vieraita karsaalla silmällä, siltä tuntui, jumala nähköön.

Yhtäkkiä pisti Kristofferin silmiin, että Henrikan suloisten tytönkasvojen ilme oli muuttunut samaten kuin hänen äänensäkin. Se tuntui hänestä kovalta ja vanhalta.

Kulkiko renki tyttöä vakoilemassa? Oliko tämä ehkä hänen mielitiettynsä?

— Pidätkö sinä paljon Janista? hän tokaisi.

— On pitäminen toinen toisestaan.

Enempää he eivät puhelleet keskenään tänä ensimmäisenä päivänä, minkä

Kristoffer vietti Vrakössä.

5.

Kristoffer uneksi.

Hän näki taivaan, helakansinisen, ja sen laella purjehtivan pilvenhattaren, valkoisen kuin vastasatanut lumi. Samassa oli pilvenhattaroita lukemattomia, kaikki yhtä lumivalkoisia ja ihmeellisen kauniita katsoa kiitäessään siinä huimaavan nopeasti pakoon lähestyvän myrskyn tieltä, josta Kristoffer itse ei tuntenut pienintäkään tuulahdusta.

Yhtäkkiä olivat taivas ja pilvet kadonneet. Hän lepäsi ruohikolla, rajattomalla vihreällä kedolla, jolla ei ollut alkua eikä loppua, ja hänen lähellään käyskeli valkoinen lammas laitumella. Samassa lampaita olikin monta tuhatta, ne liikkuivat nopeasti eteenpäin kohti taivaanrantaa, jota ei ollut, ne lähtivät laukkaamaan jonkin äänettömän rajuilman ahdistamina. Kristoffer ymmärsi, että hänen täytyi hakea suojaa. Mutta hän ei kyennyt nousemaan. Sydän takoi kuin pajamoukari, rinta jännittyi palkeitten tavoin, jäsenet olivat lyijynraskaat. Hän ei päässyt paikaltaan.

Mutta hän ei maannut enää ruohikolla, vaan jollakin kallioisella rannalla. Verkkovene, tuo kehno kuvatus ruumisarkkuineen, oli kiinnitetty ruostuneeseen rautarenkaaseen johonkin lähelle. Vene tahtoi paeta, perävannas osoitti rannatonta merta kohden, kokkanuora oli kiristynyt kuin soittimen kieli, katkeamaisilleen, tuntui uneksijasta. Mutta se ei mennyt poikki, se oli ikuisesti kiinnitetty tuohon kalliossa olevaan valtavaan renkaaseen.

Kristoffer tahtoi kiiruhtaa avuksi ja katkaista köyden veitsellään.

Mutta hän ei kyennyt liikuttamaan sormeaankaan. Hän värisi tuskasta.

Hän tiesi, että vanhus saattoi tulla minä hetkenä hyvänsä, ja silloin

oli kaikki hukassa.

Nyt hän oli siinä! Kristoffer kuuli hylkeennahkaisten tallukoiden pehmeät askelet kallioilta. Nyt hän yllätti heidät! He tahtoivat paeta yhdessä, Kristoffer ja vene, mutta ei kukaan auttanut heitä. He olivat molemmat voimattomia.

Henrika seisoi autiolla luodolla odottaen häntä. Se oli pitkulainen ja pieni niinkuin sekin harmaa luoto, jolla sijaitsevaan linnunkuvattajan suojukseen lokinampuja oli kätkeytynyt, mutta se ei kuitenkaan ollut sama, koska se oli toisen reitin varrella. Kristofferista tuntui, että hän oli kulkenut joskus sitä pitkin. Se oli hänestä kuin lähinnä valkamaa oleva väylä, mutta kuitenkin erilainen, koska täällä avautui merta kohden sininen aukeama toisensa jälkeen. Ja muutamalla luodolla, aivan tuollaisen aukeaman edessä, seisoi nyt Henrika, ja Kristoffer meloi ruuhtaan sitä kohden, meloi voimiensa takaa päästäkseen pelastamaan tyttöä. Mutta miten ponnistelikin, ei hän päässyt lähemmäksi, ja Henrika jäi seisomaan paikalleen, luodon korkeimmalle kohdalle, vaikka hänen olisi pitänyt rientää rantaan. Hän oli liikkumaton: kankea kuin patsas. Hän tiesi, että tämä naiskuva oli Henrika, mutta sen kasvoja hän ei saattanut erottaa.

Nyt hän näki ne. Ne olivat aivan lähellä, ne painautuivat Kristofferin ikkunaa vasten ja katselivat häntä suurin, surullisin silmin. Mutta ne eivät olleetkaan enää Henrikan kasvot, ne olivat pienemmät ja piirteiltään hennommat ja kuolonkalpeat.

Kristoffer heräsi. Aurinko paistoi ikkunasta täyttäen kamarin kultaisella valollaan.

Kristoffer makasi ajatellen unta: tuttujen ja tuntemattomien seikkojen vilinää. Hän ajatteli luotoa, jolla Henrika oli seisonut odottamassa. Nuo pienet merelle päin olevat aukeamat! — kuinka saattoi kaikki tuntua hänestä niin tutulta, vaikkei hän koskaan ollut ruumiillisin silmin nähnyt tuota paikkaa? Entä kalpeat naiskasvot? Kristoffer haki muististaan. Ei, ne eivät muistuttaneet ketään hänen tuntemaansa henkilöä. Ei ketään! Ei Henrikaa ja vielä vähemmän sitä naista, jonka sormusta hän oli pitänyt.

Kuka hän oli?

Kristofferille tuli ikäänkuin selittämätön, mutta yhtäkaikki järkkymätön varmuus siitä, että tuo nainen oli joskus tulevaisuudessa osuva hänen tielleen. Tuo surullinen katse oli sanonut sen hänelle, se oli pyytänyt häneltä jotakin. Ja vielä myöhemminkin, kun hän muisteli unta, valui siitä hänen sydämeensä hiljaisen surumielisyyden virta.

Pukeutuessaan hän muisti ystävänsä Klopstockin ja hänen uusimman romaanisankarinsa, Heinrich von Ofterdingenin. Erakko, romaanin salaperäinen vanhus, antaa Heinrichille harvinaisen provencelaisen kirjan, joka on peräisin ammoisilta ajoilta. Tietämättä edes, millä kielellä teos on kirjoitettu, Heinrich silmäilee sitä umpimähkään. Ihmeekseen hän kohtaa kirjan kuvien joukosta tutut kasvot, jotka kuuluvat muutamalle hänen seuralaiselleen. Hän selailee edelleen, löytää taaskin kasvot, jotka hän tuntee, kolmannet, neljännet ja lopulta — oman kuvansa. Tuonnempana ovat kaikki kuvatut ihmiset hänelle tuntemattomia, mutta eivät vieraita, sille he kaikki tulevat vaikuttamaan Heinrichin elämään. Hän on tutustuva siihen jaloon runoilijaan, josta tulee hänen isällinen ystävänsä, ja siihen nuoreen, suloiseen naiseen, josta tulee hänen puolisonsa.

— Erakon kirja oli unielämän vertauskuva, ajatteli Kristoffer. Unemme eivät ole ainoastaan katsahduksia menneisyyteen, vaan myöskin tulevaisuuden enteitä. Uni on muisto, mutta myöskin ilmestys. Ja mitä minä uneksin ensimmäisenä yönä jossakin vieraassa talossa, käy aina jollakin tavoin toteen.

Kristoffer oli valmis. Hän avasi tupaan vievän oven. Tupa oli tyhjä. Pihamaalta ei kuulunut hiiskahdustakaan. Kaikki oli hiljaisuutta ja rauhaa.

Hän lähti ulos partioretkelle. Ei ainuttakaan kulkijaa saattanut havaita laajassa näköpiirissä, ei ainuttakaan purjehtijaa, ainuttakaan soutajaa. Hän palasi taloon. Kun se nyt oli siinä hänen edessään harmaan yksinäisenä, turvekaton ja raskaiden kivien painamana, tuntui se taaskin yhtä salaperäiseltä kuin eilen, heidän saapuessaan.

— Jos olisit minun, Kristoffer ajatteli, niin sivelisin sinut punamullalla, naulaisin valkoiset laudat nurkkiin ja ikkunoiden ympärille ja istuttaisin ruusupensaita seinäviereen. Villiruusu, orjantappura, saariston suloinen tunnus, tahtoisin nähdä sinun kukkivan Henrikan kodin ympärillä!

Vasemmanpuoleisessa pitkisseinässä oli yksi ainoa räppänänkaltainen ikkuna. Se kuului tuohon suljettuun kamariin; Kristoffer ei ollut huomannut sitä ennen.

— Se on varmaankin romuloukko, koska kukaan ei asu siinä, hän ajatteli ja koetti katsoa sisään raosta, joka jäi ikkunankehyksen ja uutimen virkaa toimittavan valkoisen rievun väliin. Mutta hän ei voinut erottaa huoneesta muita esineitä kuin nurin käännetyn matalaselkäisen tuolin.

— Täytyy kai minun tarkastella lähintä ympäristöäni, ajatteli Kolumbus edelleen, meni huoneeseensa, otti avaimen tupaan vievästä ovesta ja koetti avata sinisen oven lukkoa.

Se onnistuikin. Kristoffer astui sievään kamariin, joka oli ahdas kuin kajuutta, mutta hauska ja houkutteleva kuin pappilanmamsselin siisti neitsytkammio.

— Täällä tuoksuu kuusenhavuilta, oli hänen ensimmäinen aistimuksensa. Mutta sen täytyi johtua hänen hajuaistinsa hairahduksesta, sillä vastapestylle permannolle oli siroiteltu katajanvarpuja.

Seinillä oli siniset tapetit, ylellisyys, mitä ei ollut suotu Kristofferin kamarille. Muutamassa nurkassa oli kauniilla kupariheloilla somistettu arkku, jonka kaarevaan kanteen oli maalattu sinisiä ruusuja. Pitkisseinän viereen oli pantu riviin kolme matalaselustaista tuolia, kaikki nurin käännettyinä. Ja Kristoffer huomasi kukkivan myrtin, joka oli pienellä sinisellä pöydällä ikkunan ääressä.

— Tämän täytyy olla Henrikan talvihuone, hän ajatteli, ja noiden Henrikan arkku ja Henrikan myrtti. Jokaisella nuorella tytöllä on sellainen, tämä on Henrikan, mutta miksi hän on kätkenyt onnenkukkansa puolipimeään huoneeseen? Tahtoiko hän sen kuolevan? Oliko hänellä salainen suru? Oliko isä luvannut hänet jollekulle, josta hän ei voinut pitää?

Vaikutelmat hyökkäsivät Kristofferin kimppuun.

— Ei kukaan tyttö tapa vapaaehtoisesti myrttiään, jota hän on hoitanut hääpäiväänsä varten. Sellainen olisi synti, joka kostaa itsensä — kuolemansynti. Nuoren naisen morsiusmyrtti on kasvanut kiinni hänen elämäänsä yhtä varmasti kuin köynnös, josta saamme pyhän ehtoollisviinin, on salaperäisesti yhdistynyt Vapahtajamme vereen.

Kristoffer tunnusteli ruukussa olevaa multaa. Se oli kuivaa. Hän tarttui käsin otsaansa. — Ei, tässä talossa eivät asiat ole oikein! Henrika ei tahdo näyttää minulle huonettaan. Hän pelkää, että minä saan vihiä hänen synkistä salaisuuksistaan.

— Täällä on tukahduttavaa, tuumi Kristoffer edelleen, eikä se todellakaan ole ihme. Mutta minkätähden minua vaivaa kuusenhavujen tuoksu, vaikka lattialla on katajanvarpuja?

Kristofferin tajuntaan nousivat kaikki mahdolliset synkät muistot: maahanpaniaiset, joissa hän oli ollut läsnä, kuusenhavuilla peitetty arkku verkkoveneessä ja vastenmielinen vanhus, joka oli kadonnut hänen näkyvistään Gullkronan selälle. Hän muisteli yön unennäkyjä: valtavaa rautarengasta kalliossa ja verkkovenettä, joka jännitti kokkanuoraansa päästäkseen irti. Tuo kaikki muistutti jollakin tavoin piilokuvaa, josta näkee tilanteen tai maiseman mahdollisimman selvästi, kykenemättä huomaamaan pääasiaa. On arvattava, missä laiva keinuu aalloilla, missä matkamies on tiellä, missä kohdassa jylhien kallioiden keskellä rosvo piileskelee!

— Missä se kuuro vanhus oli minun unessani? ihmetteli Kristoffer. Missään ei häntä näkynyt, mutta kaikkialla hän oli läsnä. Hänestä lähti se kauhu, mikä esti minut katkaisemasta verkkoveneen kokkanuoraa. Hän aiheutti sen salaperäisen vastustuksen, mikä kahlehti ruuheni veteen, kun tahdoin meloa Henrikan luokse luodolle. Hän oli se näkymätön rajuilma, joka hätyytti lammaslaumoja, se äänetön myrsky, joka ajoi valkoisia pilviä edellään. Ja hänellä oli myöskin jokin mystillinen yhteys noiden kalpeiden, surullisten naiskasvojen kanssa.

— Ei, Kristoffer ajatteli, minun aivoni keksivät mielettömyyksiä! Kun kaikki käy ympäri, niin kummallista on ainoastaan Henrikan suhde tähän poloiseen, kuolemaantuomittuun myrttiin; ja se on todella selittämätön. Mutta uneni oli arvattavastikin vain sarja ilvekuvia ja vanhus pelkkä veijari ja juoppolalli, Vänöstä kotoisin, kuten hän itse ilmoitti.

Kristoffer lähti sinisestä kamarista. Taivaanlaella säteili aurinko, ja merituuli puhalsi saariston yli voimakkaana ja vapauttavana. Lokit ja tiirat melusivat etelän puolella, vihreän-läikkyvällä lahdella, joka työntyi kallioiden väliin. Kristoffer kulki sitä kohden päätyen tuokion kuluttua suojaisaan lahden poukamaan. Täällä hän sai nähdä uuden sataman ja huomasi talonväen olevan kivilaitureiden luona valmistautumassa nuotanvetoon.

— Hyvää huomenta, huusi Kristoffer.

— Sinä näytätkin olevan aamunvirkku, vaikka olet herrasmies, sanoi Henrika, kun Kristoffer tuli hänen luokseen. Minä aioin juuri juosta sinua herättämään, sillä sinun täytyy olla mukana tässä työssä.

Henrika puhui taas tuolla pehmeällä, laulavalla äänellä, josta Kristoffer piti. Tyttö seisoi avojaloin kivilaiturilla pitäen naaraa kädessään, kookkaana ja notkeana, tuulenviiman puhaltaessa hänen ruskeisiin tytönkasvoihinsa, jotka säteilivät raikkautta ja elämänhalua.

— Henrika menee Janin veneeseen, ja sinä seuraat minua, määräsi talollinen.

— Mutta minä en ole koskaan ennen vetänyt nuottaa!

— Saat heti ryhtyä opettelemaan. Siinä on monta mutkaa matkassa, tiedä se, mutta sitä tietä sinä voit tulla kuninkaaksi niinkuin kaimasikin.

Kristoffer hymyili. Hän ei käsittänyt tuon taivaallista.

— Nuottakuninkaaksi, ymmärräthän, nauroi Henrika nousten Janin veneeseen.

KRISTOFFER JA HENRIKA

1.

Miten se oli tapahtunut, sitä ei Kristoffer käsittänyt, mutta almanakan todistus oli epäämätön. Hän oli ollut Vrakössä kolme viikkoa, vaikka ne tuntuivatkin hänestä vain muutamilta päiviltä.

Hän oli liikuskellut Janin kanssa ruuhella luotojen lomissa pyydystäen haahkoja ja pilkkasiipiä ruoaksi, ja lokkeja hän oli ampunut lennosta. Ja vihdoin hän oli pudottanut merikotkan kaukana autiolla vierinkiviluodolla. Mutta siitä urotyöstä ei koitunut lainkaan iloa. Kristoffer ei olisi milloinkaan ampunut tätä hienoa laukausta, jos hän olisi tietänyt, että Jan oli koko kesän palavasti himoinnut samaa kotkaa, jonka pesän hän oli löytänyt pesintäaikaan. Siitä päivästä saakka, jolloin Kristoffer souti kotiin kuninkaallinen saalis keulassa, oli heidän kahdenkeskinen yhdessäolonsa ollut lopussa. Viha säkenöi Janin katseessa. Se vältteli kohtaamasta Kristofferin katsetta, ja kun se joskus suuntautui ylioppilaaseen, se kävi häijyksi ja pistäväksi.

Henrika oli sen huomannut, vaikka pitikin sen omina tietoinaan. Myöskin talollinen pani merkille, että hänen renkinsä joutui tavantakaa rajun ja kiukkuisen luonteensa valtoihin. Muuten ei hän siitä välittänyt, mutta hän pelkäsi Janin silmiä.

— Ole tirkistelemättä hyljepyssyä! hän tuhahti kerran ruoka-aikaan.

— Mitäpä vahinkoa voisi olla siitä, että vähän katsoo jotakin, ihmetteli Jan sävyisästi.

— Paha silmä vaikuttaa sen, että alkaa tulla vahingonlaukauksia, tahdoitpa aiheuttaa vahinkoa tahi olit tahtomatta.

Kristoffer oli maannut talollisen kanssa kaukana Itämerellä, uloimmaisilla kareilla, hylkeitä huutelemassa. He olivat kahteen mieheen raahanneet kotiin tarvepuita etäisiltä hietasärkiltä. Ja vraköläinen oli näillä pitkillä retkillä kertonut haaksirikkotarinoita, jotka olivat myrskystä ja pimeydestä ja hirveistä seikkailuista kudottuja, ja hylkeenpyyntijuttuja ihmeellisiltä keväisiltä ajojääviikoilta, jolloin saaristolainen kokee pyydystyksen korkeimman jännityksen. Kristofferin mieleen johtuivat usein Pykälän viittaukset väestön täällä meren äärillä harjoittamasta merirosvouksesta. Mutta utelipa hän seuralaiseltaan miten ovelasti tahansa, ei hän huomannut tämän kuvauksissa mitään epäilyttävää.

Olipa Kristoffer vielä oppinut hiomaan viikatettakin ja niittämään, ja Henrikan kanssa hän oli kantanut kotiin useampia heinätaakkoja kuin vraköläiset milloinkaan olivat korjanneet yhtenä kesänä. Saarella oli tiukkaa rehuista: kaikista aitauksista yhteensä saatu sato riitti töin tuskin talon ainoalle lehmälle.

Kristoffer eli nykyhetkessä. Entisestä elämästä oli hänen tajunnassaan ainoastaan kalpeita muistoja jäljellä.

Etäällä, utuisessa kaukaisuudessa, jossakin laiturissa oli tuo valkoinen pursi. Pykälä kartoitti saaria, Kevätesikko kuivasi kasveja, Klopstock syventyi Schellingin panteistiseen maailmankatsomukseen niinkuin hento, pieni varjo-olento hapuilee sinisessä pimeydessä.

Mutta vieläkin kaukaisemmilta tuntuivat palanut Turku ja hänen omaisensa: isä ja äiti ja sisarukset, ahtautuneina kesäksi johonkin talonpoikaistaloon maaseudulle.

Ja elämän lakkaamattoman kiertokulun ulkopuolella eli hänen entisen rakkautensa muisto köyhää varjoelämäänsä. Tämä suuri tunne, jonka pysyväisyyteen hän oli kerran luottanut kuin itseensä elämään, oli tullut tyhjäksi; hän ei tietänyt, miksi ja miten. Hänen aistiensa oli yhtä mahdotonta omistaa tuo nainen kuin käden tarttua punaiseen aamu-usvaan. Hän oli väistynyt Kristofferin luota, paennut ikuisesti ajan ja paikan taakse — se oli yhtä varmaa kuin sekin, ettei sormus, jonka Kristoffer pudotti mereen, enää milloinkaan kimaltelisi hänen sormessaan.

Huonoksi teoksi oli Pykälä sanonut tätä julmaa uhritoimitusta. Kristoffer käsitti ystävänsä ajatuksenjuoksun. Omaa itseään hän ei ymmärtänyt.

Hän ei voinut tuntea lainkaan katumusta.

Menneisyys oli kuolleita maita. Hän oli jättänyt ne taaksensa. Nykyhetki oli aaltoilua ja raikkautta, myrskyä ja taistelua, rajatonta kaipausta, siteetöntä vapautta. Nykyhetki oli säihkyvä kuin tähtitaivas ja liekehtivä kuin auringonnousu.

Nyt tunsi Kristoffer rakkauden. Hän rakasti Henrikaa.

2.

Meri kohoeli kuvastinkirkkaana heinäkuisen aamupäivän väkevässä auringonvalossa. Joku maininki imeytyi huomaamatta kallionkoloihin ja peräytyi porehtien ja hiljaa kohisten. Ja sitten vallitsi taas valoisa, juhlallinen sydänkesän hiljaisuus.

Kristoffer ei ollut koskaan ennen nähnyt merta tämän hartaan hiljaisuuden vallassa, jota ei mikään soraääni häirinnyt: niin käsittämättömän suurena, niin epätodellisen valoisana! Se toi hänelle jollakin tavoin mieleen jouluyön taivaan majesteetillisine linnunratoineen.

Hän oli uinut ja käynyt alastomana pitkäkseen auringonpaisteeseen lämpöiselle, punaisenruskealle paadelle. Hän oli noussut ensi kerran maihin täällä. Paikka oli kaukana, Vraköstä länteen, yksinäisillä saaristovesillä, joilla arkioloissa harvoin liikuttiin. Kristoffer ei tietänyt edes saaren nimeä.

Hän katseli kirkkaaseen veteen. Ruskolevä hohteli kaikissa mahdollisissa vihreän ja ruskean vivahduksissa. Koreat levät kurottuivat syvälle, syvälle alas merenpohjan tummiin seutuihin, keinuen virtapaikoissa niinkuin latvat tammimetsässä, kun aurinko kultaa niitä ja tuuli kulkee lehvien läpi.

Vedenrajassa, liki hänen jalkojaan parveili pikkukaloja. Jokainen tuumanmittainen sintti heijastui kahta vertaa pidempänä laajalle, hiljaiselle vedenalaiselle paadelle: sen pinnassa kävi kiitävien, pienten varjojen kummallinen vilinä, herkeämätön ja sekava leikki. Ja kun Kristoffer katsoi tarkemmin, oli koko paasi varjoleikkeineen verkkaisessa ja pehmeässä keinunnassa.

— Se johtuu valon taittumisesta ja rantaveden lakkaamattomasta liikkeestä, hän ajatteli. Mutta ihmeelliseltä se näyttää, tuo valon ja pimeyden, todellisuuden ja harhanäyn sekoitus!

Ilmassa hänen päänsä päällä havisi. Yksinäinen kuikka pyrki pohjoista kohden pitkin, valittavin äännähdyksin.

— Sinä lienet turmiolintu, sinä, ja sitäpaitsi myrskyn enne, kun sinä lennät maata kohti!

Hän nousi seisomaan ja seurasi katseellaan kuikan lentoa rannan yli. Silloin hän huomasi harvinaisen pienen merenlahden kahden kallionkärjen lomassa, joiden äkkijyrkät rannat maininki oli koristanut vaahtopäärmeellä. Aivan tämän jylhän lahdelman pohjukassa oli rantaäyräs alava, ja kuivuneitten levien muodostaman ruskean juovan takana kimalteli auringon hehkussa kukkivien alpien läikkä. Tuonnempana, ylempänä saarella kasvoi kiiltoleppiä tuuheina metsikköinä.

Mutta Kristoffer ei ensi hetkenä huomannutkaan alpia eikä kiiltäviä leppiä. Hän seisoi auringonpaisteessa lumottuna katsellen poukaman kauneinta koristusta: runsaskukkaista orjantappurapensasta, elämän lempeää tunnusmerkkiä tässä kuolleiden kallioiden ja aution meren maailmassa.

Nyt olivat aavat suven-tyyninä, ikäänkuin säihkyvänä, sinisenä kehyksenä tuolle ihanalle kuvalle. Mutta Kristoffer ajatteli myrskyä, joka pian tuhoaisi ruusut. Ja hän muisti saariston autiuden, jossa ainoastaan vaivaismännyt ja katajat kestivät kaiken muun vihreän elämän tukahtuessa.

Hän pukeutui ja meni tuohon kauniiseen lahteen.

— Te ette saa kukkia kauan, poloiset, puheli Kristoffer ruusuille. Pian tulee myrsky ottamaan teitä.

— Tehköön niin, Kristoffer kuvitteli orjantappuran vastaavan. Mutta minä kukin uudestaan ja elän jatkuvasti, niinkuin näet.

— Sinun aikasi on lyhyt ja myrsky on ikuinen.

— Mikä on lyhytaikaista ja mikä on ikuista? Kukkiminen on yhtä ikuista kuin myrsky.

Tuulenviri oli herännyt päivänkilon kujassa, haravoi lahtea ja kiiti humisten rannan yrttien ja pensaiden yli. Nyt Kristoffer huomasi kapean, harsonhienon silkkikaistaleen, joka riippui orjantappurapensaasta ja liehui tuulessa kuin veripunainen viiri. Hän sormeili tuota merkillistä pientä kangassuikaletta.

— Se on ilmeisesti revennyt silkkihunnusta, hän päätteli. Mutta mistä se oli lähtöisin? Oliko myrsky kiidättänyt sen tänne vai lintu kantanut nokassaan? Ei, Kristofferin täytyi hymyillä haaveellisille ajatuksilleen, kun hän lopulta keksi yksinkertaisen selityksen: Henrika!

Lepikon läpi kulki polku. Kristoffer noudatti sitä, ja pian tuli vastaan aukeama, jossa kasvoi mehevää ruohoa ja sinisiä ja keltaisia kukkia. Polku kiemurteli eteenpäin, vuorenrinteitä ylös ja halki kivikoiden ja jälleen alas pientä metsikköä kohden, missä kasvoi tuuheita, kyhmyisiä koivuja. Täällä polku haarautui.

— Ihmeellisiä puita, mietti Kristoffer, ne kasvavat leveyttä ja näyttävät pikkuvanhoilta, onkohan ihmiskäsi joskus mahtanut katkaista kaikkien niiden latvat.

Hän kulki eteenpäin kepein askelin. Kaukaa lehdesniityltä, vaaleiden koivunrunkojen takaa pilkoitti sammaltunut ladonseinä. Kristoffer pysähtyi kuuntelemaan. Metsän syvässä hiljaisuudessa raikui karkea hoilotus. Ääni oli Janin:

Pala, paloi Turkukin suoloin, rasvoin räiskyvin. Silmä se itkee ja nauraa suu, surut korpehen karkoittuu. Ukko kun kuolla kupsahtaa, saamme me rauhassa suurustaa ja nukkua puoleenpäivään.

Kristoffer hiipi varovasti lähemmäksi. Nyt hän huomasi Janin, joka puolittain lojui valtavalla lehtikerppokasalla. Vähän kauempana seisoi Henrika kassara kädessään.

Jan alkoi uudelleen mölytä:

Käki se kukkuu koivussa ja sillä on kumma pilli. Jos et tule leikkiin, vuota siis, käy pian kämmenet haiveniis, ja pyristelet maassa kuin silli.

Tuo räyhäävä ääni ärsytti Kristofferia.

— Oletpa aika vintiö, hän ajatteli, ja turhaan sinä koetat saada

Henrikaa pauloihisi.

Ja hän lauloi, niin että metsä raikui, ensimmäisen leikkilaulun, mikä sattui tulemaan hänen kielelleen:

Virka vain, niin saat sa mun, kun saat mun, niin kelpaa sun, ja ellen liene mielees sun, niin anna olla mun, jos niin on tahtos sun, niin katso ohi mun.

Kristoffer näki Janin ryntäävän pystyyn ja Henrikan juoksevan hänen luokseen. Syntyi sanakiista. Kristoffer ei voinut kuulla, mitä sanottiin, mutta päätös oli kyllin selvä: Jan heitti tuohikontin olalleen, otti kassaransa ja katosi ladonnurkan taakse.

Henrikan kasvot eivät ilmaisseet, oliko hän suuttunut vaiko hyvillään

Janin poistumisesta.

— Minun täytyy ottaa sinut apumieheksi Janin tilalla, sanoi hän töykeästi Kristofferille.

— Sitä juuri halusinkin.

Hän otti kasasta ladon oven luota kerpon aikoen heittää sen latoon.

— Ei! Anna olla!

Henrika tarttui hänen käsivarteensa temmaten kerpon häneltä. Mutta hän pudotti sen heti maahan. Kristoffer oli ottanut hänet syliinsä.

— Ei, Kristoffer!

— Henrika! Minä rakastan sinua!

Henrika seisoi nyppien lehtiä koivunvarvusta. Kristoffer puhui.

Henrika ei kuullut sanoja, mutta sävel soi hänen korvissaan laululta.

Kristoffer peitti hänen kasvonsa suudelmin. Tyttö salli sen tapahtua.

Äkkiä hän työnsi nuorukaisen luotaan, nosti kerpon maasta ja heitti sen latoon.

— Sinä varmaankin ajattelit, että minä tahdoin riippua kiinni sinussa, kun otin sinua äsken käsivarresta.

— En ajatellut mitään, Henrika!

— Minun täytyi estää sinut heittämästä kerppoa latoon.

— Mitä sinä hulluttelet!

Henrika nauroi.

— Se oli, näetkös, ensimmäinen tänä vuonna, ja naisen täytyy heittää se latoon, sillä jos sen tekee mies, niin uuhet kantavat talvella vain pässejä. Nyt minä menen latoon kerppoja latomaan ja sinä saat antaa niin monta kerppoa kuin vain jaksat.

— Annan kaikki.

— Se ottaa koville, saatpa nähdä.

* * * * *

Kristoffer souti Henrikan ruuhellaan kotiin. Se oli hänen partioretkensä ajan ollut vedettynä pieneen, pähkinäpuiden reunustamaan piilopoukamaan saaren itärannalle. Kun tuo pähkinäpuiden lämpöiseltä hohtava vehreys nyt peittyi niemien taakse, katosi Kristofferin näköpiiristä viimeinenkin pilkahdus kesän kauneutta. Alkoi hämärtää ja saaristo oli taas alastoman, harmaan autiona hänen silmiensä edessä. Hänestä tuntui yhtäkkiä niin pelottavan kummalliselta, kuin olisivat pahat voimat elämöineet tummien, jyrkkien luotojen ja synkkien, pitkulaisten vedenpäällisten särkkien vaiheilla.

Olikohan hänen soudussaan jotain vikaa, koska ruuhi ei liikkunut eteenpäin?

Henrika hymyili.

— Annahan toinen airo minulle!

Hän souti kaikin voimin ylähangan airolla, ja Henrika meloi perässä toisella.

— Mitä noituutta tämä on?

³ — Ei ensinkään noituutta — vain vastavirtaa ja nousuvettä samalla kertaa.

He olivat tovin ääneti. Hämärän huntu tiheni luotojen yllä.

— Tuuli kääntyy vastapäivään. Tulee paha ilma.

Kristoffer ei virkkanut mitään.

— Sinä, Kristoffer, et ehkä laisinkaan usko noituuteen!

Kristoffer ei vastannut. Hän souti nyt kuin henkensä edestä luoden silloin tällöin aran katseen etelää kohden. Siellä olivat nyt ne kauniit merenaukeamat, jotka hän oli nähnyt unessa ensimmäisenä Vrakössä viettämänään yönä, ja niiden keskellä oli tuo pieni luoto ja sen laelta hän erotti unen liikkumattoman naishahmon — Henrikan!

— Mikä sinun on, Kristoffer? Etkö ole ennen nähnyt Vrakön pyhimystä?

Pelkäätkö häntä?

— Kuka hän on?

— Kuka — sitä minä en tiedä, koska hän on vain kaljuunakuva.

— Minä en käsitä — —

— Kaljuunakuva laivasta, joka on joskus haaksirikkoutunut täällä.

— Mikä on kaljuunakuva?

— Puinen keulakoriste tietääkseni. Tämä on hieno, usko pois. Ei kukaan meidän saaristossamme osaisi veistää sellaista kuvaa. Me nimitämme sitä pyhimykseksi, koska sillä on niin kauniit kasvot ja sädekehä otsalla niinkuin kirkkopyhimyksellä.

— Miksi te olette panneet sen autiolle luodolle?

— Siitä on hyötyä meriviittana.

Kristoffer souti ääneti. Vastavirta lakkasi, ruuhi kulki hyvää vauhtia.

— Mistä laivasta pyhimyksenne on peräisin? tiedusteli hän lopulta.

— Sitä olen monta kertaa tuuminut.

— Mistä maasta?

— Sitä on vielä vaikeampi saada selville.

— Niin, mutta voihan aina otaksua.

Henrika antoi kysymyksen raueta. Mutta Kristoffer oli itsepintainen.

— Kauanko tuo pyhimys on ollut paikoillaan.

— Sitä en tiedä.

— Isäsi on vanha ja muistaa pitkälti. Sanohan minulle, mitä olet kuullut kerrottavan.

— Puhutaan, Henrika vastasi hiljaisella äänellä, ikäänkuin olisi uskonut Kristofferille salaisuuden, — saaristossa puhutaan, että se irtautui muutamana yönä syysmyöhällä prikistä, jonka nimi oli Renata.

— Eivätköhän ihmiskädet mahtaneet olla siinä avullisina.

— Ei kai ole luvatonta ottaa keulakoristetta jostakin laivahylystä.

— Ei, mutta jos kuva on pelastettua tavaraa, niin tietää joku sittenkin jotain sen alkuperästä.

— Minä uskon, että isä tietää enemmän kuin puhuu, sanoi Henrika arasti.

Mutta hän ei pidä siitä, että häneltä kysellään.

3.

Heinäkuisen uudenkuun kaunis kaira riippui verenkarvaisena hämärän pihamaan yllä. Kesäiset tähdet tuikkivat siellä täällä taivaanlaella udunvalkoisina ja vailla valovoimaa. Kaakosta puhalsi yltyvä tuuli yli saaren, vihaisena, epätasaisena, tuimin puuskin.

Isäntä istui kuistin penkillä vedellen iltahaikujaan. Jan loikoi selällään asuinrakennuksen seinustalla imeskellen tupakkamällistä viimeisenkin mehun samalla kuin hänen kätensä tekivät tuhojaan kukkivassa taskuheinässä, nykivät varsia poikki ja kiskoivat maasta juuria.

Henrika tuli rannasta Kristoffer seurassaan. Ripustaessaan kassaraansa puukoukkuun hirsiseinälle hän huomasi Janin puuhan.

— Mitä tuo hyödyttää? Sinähän turmelet pihan.

Jan vastasi raastamalla irti keisarinkruunun, ainoan, joka kukki siinä pitkässä rivissä, minkä Henrika oli syksyllä istuttanut.

— Oletko sinä vimmattu? kirkui Henrika.

— Varo itseäsi! ärjyi isäntä.

Kristoffer hyökkäsi Janin kimppuun -tarttuen hänen käsivarsiinsa. Jan ähkyi Kristofferin käsissä, tempoili, kieriskeli, kiemurteli, mutta Kristoffer ei hellittänyt kelpo otettaan. — Keisarinkruunu oli runneltuna ruohikolla.

— Päästä irti minut, Jan mylvi. Mitä pahaa olen sinulle tehnyt?

— Pieksä häntä! huusi isäntä.

—- Pahalle pahan palkka, arveli Henrika.

— Minä päästän sinut, kunhan vain lupaat olla vastedes kiukuttelematta.

Jan pääsi vapaaksi. Hän seisoi hievahtamatta samalla paikalla kyräillen Kristofferia kulmainsa alta, pienet silmät hehkuivat kuin keltaiset kypenet ja leuka vapisi.

— Miksi herran nimessä sinä raastit maasta Henrikan keisarinkruunun? Jos olet ilkeällä tuulella, niin ei sinun silti tarvitse runnella maan kukkia!

— Kuulkaas pappia!

— Sinä olet heittiö.

— Minkä Henrika on istuttanut, sen täytyy saada kasvaa, lisäsi isäntä.

— Sinä vahingoitat minua kaikin mahdollisin tavoin, puuskahti Henrika.

— Jokaisella on pirunsa ja muutamilla on kaksi.

Veri syöksähti Kristofferin päähän.

— Sinä olet heittiö! hän huusi.

— Älä levittele leukojasi noin kovin, vaikka voltitkin, kun satuin olemaan maassa pitkänäni!

— Va-i niin?

— Luulet olevasi Goljat, mutta Vrakön Jan heittää sinut tantereeseen, jos vain viitsii.

Kristoffer ja renki painiskelivat kartanolla. Jan oli väkevämpi,

Kristoffer suurempi ja notkeampi. Kamppailu kävi rajuksi.

— Pidä puoliasi, Kristoffer! huusi Henrika.

Samassa sai Kristoffer syliotteen ja paiskasi Janin selälleen ruohikkoon. Hän jäi siihen makaamaan, kasvot kuolonkalpeina, silmät ummessa.

Kristoffer kumartui hänen puoleensa.

— Oletko satuttanut itsesi? hän huolestuneena kysyi. Älä ole vihainen.

Tämän kerran voitin minä ja ensi kerralla voitat sinä.

Jan ei hievahtanutkaan.

• — Anna hänen olla rauhassa! sanoi isäntä, joka istui vielä kuistissa imien piipustaan viimeisiä sauhuja.

Kristoffer kääntyi. Silloin säntäsi Jan pystyyn. Puukko välähti hänen kädessään, hän tavoitteli iskeäkseen ylioppilasta selkään. Mutta Henrika kirkaisi, Kristoffer hypähti syrjään ja veitsenkärki viilsi ainoastaan naarmun hänen takinhihaansa.

Isäntä tölmäsi pihamaalle. Hän kähisi kiukkua. Häntä halutti pieksää renkiä, rutistaa häntä, niin että kylkiluut rusahtelisivat. Mutta viisaus hillitsi vihan. Hän puristi valtavan kouransa nyrkiksi ja heristi sitä Janin kalpeiden kasvojen edessä, niin että rystyset viistivät suuta.

— Sinä valmistat helvetin minulle.

— Kiukusta helvetti tulee!

— Ole vaiti ja häpeä! Sinä saatat itsesi onnettomuuteen; kiivailet, kunnes istut Turun linnassa kruunun raudoissa. Olkoon se sinun oma asiasi. Mutta ole puukottamatta ihmisiä minun pihamaallani!

Kristofferilla oli vyöllään puukko, terävämpi ase kuin Janin! Hän piti kättään sen kahvalla.

— Toinenkaan ei ole sen parempi, mutisi Jan.

— Ei, sanoi Kristoffer singoten puukon ilmaan.

Se lensi kauniissa kaaressa yli pihamaan ja jäi seisomaan kärki maahan uponneena.

— Minäkin osaan käyttää puukkoa, niinkuin näet, mutta minä en paljasta sitä koskaan lähimmäistäni vastaan. Se ei sovi ylioppilaalle.

4.

Ensimmäisen myrskypäivän ilta-aurinko laski viljavan verivirran kaltaisena mailleen, läntisen taivaan pilvimaiseman taakse. Siellä syntyi lakkaamatta uusia myrskypilviä: laajoja kuin manteret; kukkulaisia kuin vuorijonot; kapeita, rikinkeltaisia kaistaleita ja repaleisia, mustia tukkoja, jotka levisivät pitkin taivaanlakea yhtä huimasti kuin vihurit yli meren.

Kristoffer istui keinutuolissa ikkunapöydän ääressä lukien Ovidiusta, Muodonvaihdosten runoilijaa. Pihamaalla hänen ikkunansa edessä huojui korkea honkariuku niinkuin varpa myrskyssä. IImansuuntanuoli sen huipussa värisi lakkaamatta ja kuparinen tuuliviiri heittelehti kirahdellen sinne tänne.

Tämä ikivanha viiri oli komea taideteos. Se esitti jotakin tarunomaista merihirviötä, jonka kypärään selkään tekijä oli kuvannut nuoren, torvea toitottavan naisen notkean hahmon. Tämän hulmuava hame ja hirviön kohotettu käärmeenpyrstö loihtivat Kristofferin mieleen saman myrskyn ja sadun tunnelman, minkä suuri Ossian oli hänessä herättänyt. Mutta vertauskuvallisen perusajatuksen perille hän ei päässyt. Viirin kuparityttö oli hänen haaveissaan kuva Henrikasta sellaisena kuin hän kuvitteli tämän jonakin myrskyisenä vapunpäivän aamuna seisovan navetan katolla toitottamassa kesää tervetulleeksi.

Tuli yö. Tumma kohina kulki yli saariston. Seuraavana päivänä kohu yltyi pauhinaksi. Mutta kun Kristoffer heräsi kolmannen myrskypäivän sarastaessa, oli pauhina muuttunut ukkosenkaltaiseksi jylinäksi.

Hän lähti kukkulalle. Ponnistellen polkua pitkin, myrskyn vinkuva laulu korvissaan, pääsi hän lopulta kukkulan laelle.

Aurinko pilkisti pilvien lomasta. Kristoffer katseli kuohuvalle merelle, jossa vaahtoavat aallonharjat hohtelivat kuin lukemattomat valkoiset kyyhkyset heleänvihreällä lakeudella. Mutta etelän puolella, kukkulan juurella, syöksyivät jättiläisaallot kauas maalle. Rajuilman vastustamattoman painon puristamana hukutti meri helmoihinsa koko tuon matalan rannikon kauliten mielettömine tyrskyineen sen laakeita paasia, jymiseviä kivijoukkioita ja kyyhöttäviä siirtolohkareita.

Ei missään hohtanut valkolinnun siipeä aamun pilvistä taivasta vasten. Ei kuulunut ainuttakaan ihmisen tai eläimen ääntä. Kaikki elollinen lymysi myrskyn tieltä, kyyristyi, niinkuin rinteen katajat ja männyt olivat kyyristelleet tuhansia vuosia ryömiessään nöyrästi kivien lomassa aina siitä päivin kuin tämä saari syntyi ja vihreä elämä työnsi juurensa sen köyhiin koloihin.

Kristoffer istuutui tuulensuojaan kiviröykkiön juurelle. Hän ihmetteli, mistä johtui, ettei hän voinut täysin nauttia vyöryvien aaltojen värileikistä ja kuohuvien tyrskyjen upeudesta. Hän aavisteli hämärästi, että tässä näköpiirissä tapahtui jotain, jota silmä ei erottanut eikä korva kuullut pauhulta ja jylinältä.

Missä oli Henrika? Hän keitti tuvassa ruokaa. — Jan? Hän paikkasi verkkoa. — Isäntä? Kristoffer ei ollut nähnyt häntä tänä aamuna. Eikä eilenkään, jolloin myrsky yltyi hirmumyrskyksi ja erään ranta-aitan katto lensi mereen ja rojut oli korjattava maihin.

Kristofferille tuli se lievästi vastenmielinen tunne, joka valtaa meidät aavistaessamme, että joku katselee meitä takaapäin. Hän kääntyi. Nyt hän huomasi suuren, pyöreän lasisilmän mulkoilevan kivien lomasta röykkiön huipulta, aukosta, joka oli koverrettu kummun keskelle, niin että se muistutti pientä tulivuorenaukkoa. Vraköläisisäntä lojui siellä tähystelemässä. Itse hän oli suojattuna niinkuin sotilas juoksuhaudassa, mutta kaukoputkellaan hän havaitsi kaiken, mitä monipeninkulmaisessa näköpiirissä tapahtui.

Kristoffer katsoi kiikariin.

— Mitä näet?

— Hyökyjä, torninkorkuisia.

— Mitä muuta näet?

— Meren ja taivaan.

— Mitä muuta näet?

Kristoffer värisi. Etäältä hän oli erottanut mustan esineen, joka vaappui aalloilla. Hän loi kysyvän katseen isäntään.

Tuon jättiläismäisen miehen vakavat kasvot hymyilivät.

— Onko se laivahylky? kysyi Kristoffer kiihtyneenä.

Punapartainen pää myhäili ja nyökkäsi.

— Onko laivassa ihmisiä?

— Ei, he ovat menneet veneisiin.

— Onko heillä mahdollisuuksia pelastua?

— Ei, veneet ovat kadonneet miehineen päivineen.

— Näitkö heidän hukkuvan?

— Näinpä näin.

— Kuinka sinä saatat hymyillä sellaiselle? Sinun pitäisi itkeä!

— Ei kukaan ihminen iloinne toisten onnettomuudesta. Mutta tuntuu mieluisalta, kun Jumala siunaa rantoja.

Kristoffer ei voinut virkkaa sanaakaan vastaukseksi. Mutta ukko kävi puheliaaksi.

— Siellä kulkee paljon rahaa vesilastissa. Komeampaa laivahylkyä en ole nähnyt moneen pikku vuoteen.

— Mitä on raha ihmishenkiin verrattuna?

— Ihminen kuolee, kun on kuollakseen. Se on alusta säädetty. Voit kyllä luottaa siihen, että nuo poloiset ovat lukeneet monta isämeitää — tietenkin omalla kielellään — ja luvanneet kirkkoihin sekä kynttiläkruunuja että ehtoollismaljoja lunnaiksi pelastuksestaan. Merihädässä kukin muistaa Jumalansa.

Kristoffer ei virkkanut sanaakaan. Hän kulki surullisena kukkulaa alas ja riensi omaan huoneeseensa puhuttelematta Henrikaa.

Hän istui Ovidiuksensa ääressä ja hänen ajatuksensa kiitivät runon mukana maailmasta toiseen. Myrsky vihellytti savupeltiä. Viiri heittelehti sinne tänne, mutta aamun kuluessa se kääntyi vähitellen myötäpäivään. Tyttö torvineen käänsi selkänsä kamarin ikkunan ääressä istuvalle ylioppilaalle ja toitotteli merta kohden.

Kristoffer ei sitä tarkannut. Hän ei huomannut, että ilma kävi kauniimmaksi, ennenkuin tuulen tohina äkkiä vaimeni rakennuksen ympäriltä ja outo hiljaisuus havahdutti hänet syvistä ajatuksista.

Hän katsoi tupaan. Se oli tyhjä. Mutta kun hän astui kuistiin, näki hän isännän ja Janin lähtevän satamasta suurella, jahdiksi köysitetyllä aluksella.

Merellä kävi vielä myrsky. Pursi kulki purjeet reivattuina. Ja sillä aikaa kuin Kristoffer kiipesi kukkulalle, tuli hirmumyrskyn kaltainen vihuri kiidättäen mukanaan kohisevaa rankkasadetta. Mutta pian tulvi taas auringonpaistetta seestyvältä taivaalta, meri kävi siniseksi, ja Kristoffer huomasi nyt, ettei tuo autio ulappa ollut yhtä eloton kuin tavallisesti. Lounaisessa saaristossa hohti silloin tällöin valkoinen purje aallonharjalla, hiukan etelämpänä toinen, idässä kolmas, kaakossa neljäs, ja tuolla mustien vihureiden keskellä, lähellä rantaa, purjehtivat Vrakön jättiläinen ja hänen miehensä merta kohden.

»Toinen purjehtii pakosta», sanoi vanhus Gullkronan selällä! Mikähän pakko nyt oli? Mikä mahti saattoi äkkiä kaikki nämä purret meren tuimaa tuulta uhmaamaan?

— Mahtavatkohan ne mennä hylyn luokse? ajatteli Kristoffer. Siellä on kelpo lailla saalista niille kaikille: puuaineita, köysiä, purjeita, rautapultteja, kuparinauloja ja lopuksi tietenkin lasti. Mutta eiväthän ne ennätä kulkea sinne ja takaisin ennen pimeän tuloa! Ja kaikkien väylän särkkien ja riuttojen yli vyöryvät meren tuimat aallot. Eikä missään ole satamapaikkaa. Onpahan yksi! Nyt muisti Kristoffer kuulleensa puhuttavan Vrakbådanista, pelätyn Vrakön etuvartijasta, näiden merenäärten perimmäisestä satamapaikasta ja maatuesta, missä oli vanha metsästysmaja, notkossa kukkuloiden keskellä.

Kristoffer arvioi tilanteen aivan oikein. Hän ymmärsi yhtä ja toista, niin vieras kuin olikin. Mutta tapahtumain tausta ja niiden kiertokulun sisäinen yhteys jäi kuitenkin tunkeilijalle käsittämättömäksi, Hän ei tietänyt, että tuon vieraan laivan kamppailua ja tuhoa oli katseltu monilla kiikareilla monilta kummuilta kautta koko saariston, että myrskypäivät olivat jännittävän odotuksen päiviä, että isot veneet, joita muuten käytettiin vasta syyskalastukseen, varustettiin nyt nopeasti köysityksellä, että kiväärit taiottiin, valtaushaat teroitettiin ja ruokalippaat odottivat valmiiksi täytettyinä otollista hetkeä. Eikä hän liioin ymmärtänyt, että noiden viiden veneen merimatka oli kilpapurjehdusta, että ensimmäinen, joka valtasi hylyn, oli saava parhaimman osan ja tarpeen tullen puolustava oikeuttaan pyssyllä ja puukolla. Ja vihdoin oli hän täysin tietämätön siitä, että näytelmä, mikä tapahtui hänen silmiensä edessä, oli vain pieni rengas tapahtumien loppumattomassa ketjussa, vähäpätöinen kahakka tuhatvuotisessa sodassa, jota kauppias ja ryöstäjä kävivät, edellinen taistellen valtion ja kirkon turvissa, jälkimmäinen myrskyn, hyökyjen, pimeyden, harhavalkean, noituuden ja loitsujen liittolaisena. Kristofferilla ei ollut aavistustakaan vanhojen saaristolaissukujen salaisesta yksituumaisuudesta meren ja liitosta paholaisen kanssa. Jos hän olisi pitänyt silmällä vraköläisisännän puuhia illalla, sen jälkeen kuin hän oli paininut Janin kanssa, niin olisi hän nähnyt hänen raaputtavan veitsenkärjellä venetalaan seinää mumisten samalla pitkiä liutoja käsittämättömiä sanoja. Hän auttoi myrskyä ja rukoili paholaiselta hyvää merensaalista mainitsematta hänen pelättyä nimeään. Mutta kun rukous oli kuultu ja laiva tuhoutui ja kansilastia alkoi ajelehtia aalloilla, sanoi vraköläisisäntä ja koko saaristolaisväestö, että Jumala siunasi rantoja.

Hänen hyvä saalistusonnensa oli hänelle taaskin uskollinen. Hän valtasi oman onnensa nojaan jätetyn hylyn ensimmäisenä, täytti isonveneensä ruhvin jäljellejääneillä arvoesineillä, vaatteilla, ruokatavaroilla, viinipulloilla, ja lastasi peräruumaan hienointa espanjalaista suolaa. Ja ensimmäisenä laski hän Vrakbådanin satamaan. Kun myöhemmin tulleet saaristolaistalonpojat astuivat tuohon rappeutuneeseen metsästysmajaan, olivat vraköläinen ja hänen miehensä jo ottaneet makuulavat haltuunsa.

5.

Mutta kotona Vrakössä kahlasivat Kristoffer ja Henrika aallokossa keräillen lankkuja, jotka olivat kuuluneet johonkin mereen huuhtoutuneeseen kansilastiin. Illan hämärtyessä oli rannalla valmiina komea pinkka.

He menivät taloon. He söivät iltaista — ensi kertaa yhdessä. Ja kun iltatähdet puhkesivat himmeänsiniselle taivaanlaelle niinkuin kalpeankeltaiset ruusut ja kiiltomadot hohtivat ruohikolla, Kristoffer seurasi Henrikaa hänen luhtiinsa. Meren juhlallinen kohina soi saaren ympärillä syvänä ja tummana kuin urkujen sävelmä, mutta sirkat sirittivät luhdin hämärässä ja katon koivunlehvät tuoksuivat kesältä, ja Kristofferin tietoisuudesta haihtuivat kaikki myrskypäivien vaikutelmat.

Kuun paiste siivilöity! luhtiin ikkunan läpi: kalpea, lumottu, päihdyttävä utu. Henrika avasi pitkät palmikkonsa. Hän seisoi keskellä valkoista juovaa ja pehmeät hiukset valuivat hentojen olkapäiden yli kuin aaltoilevat, tummat virrat.

Yön tunnit kulkivat sarastusta kohden. Henrikan luhdissa tikitti kaksi kelloa: Kristofferin kultakello ja kuolemankello seinähirressä. Ne ahersivat turhaan. Aika oli pysähtynyt kulustaan näille kahdelle, joiden olisi pitänyt kuunnella kellojen ilmoitusta.

Aamuaurinko kohosi saaren ylle. Se kääri ensin kylmän valonsa kukkulan kiviröykkiön ylle, sitten asuinrakennuksen ja sen kuistin, viimeiseksi luhdin ja luhdinsolan ylle. Se kohosi kohoamistaan ja paistoi luhtiin pienestä, avoimesta ikkunasta.

Kristoffer heräsi ja pukeutui.

Hän katseli Henrikaa. Tämä nukkui. Hänen kasvonsa olivat nuoret ja onnelliset.

— Hän on tuleva minun vaimokseni, ajatteli Kristoffer. Minua tullaan pitämään hulluna. Isä joutuu vihan vimmoihin ja äiti itkee silmänsä punaisiksi. Edessäni on pitkä ja vaikea tie, mutta minä aion kulkea sen loppuun saakka. Henrika on tuleva vaimokseni.

Hän katsahti ikkunaan. Silloin hän huomasi jotain hyvin kummallista. Aurinko pisti hänen kasvojaan — ensin hän luuli näkevänsä väärin — mutta kun hän varjosti kädellä silmiään, huomasi hän, että pöydällä oleva suuri ruukkukasvi oli todellakin rehevä, kukkiva myrtti. Henrikan, tietystikin! Mutta kenen oli siinä tapauksessa tuo toinen myrtti, jonka Henrika jostakin käsittämättömästä syystä oli jättänyt suljettuun kamariin kuihtumaan hoidon puutteessa?

Nurkassa oli arkku. Se muistutti erehdyttävästi sitä kaunista arkkua, minkä Kristoffer oli nähnyt salakäynnillään tuossa merkillisessä, lukitussa huoneessa. Mutta sen kanteen maalatut ruusut olivat sinisiä, ja nämä olivat punaisia. Siniruusuin koristettu arkku, jota Kristoffer oli ihaillut, ei ehkä ollutkaan Henrikan? Tuo sininen kamari ei kenties ollut Henrikan talvihuone?

Kristoffer ei voinut pidättää näitä hapuilevia ajatuksiaan, vaikka terve järki sanoikin hänelle, ettei kukaan muu kuin Henrika saattanut omistaa toista enempää kuin toistakaan. Hänhän oli ainoa nainen talossa, Vrakön emäntä siitä saakka kuin hän tuli täysikasvuiseksi. Äiti oli kuollut hänen lapsena ollessaan.

Henrika avasi silmänsä.

Kristoffer suuteli häntä:

— Henrika, sinullahan on kaksi myrttiä ja kaksi morsiusarkkua.

— Myrttiä? Tuossa on minun myrttini!

— Sinulla on sitäpaitsi toinenkin. Läntisessä kamarissa.

Henrika katseli häntä tutkivasti. Hänen kasvonsa muuttuivat. Ne kävivät vanhemmiksi, kovemmiksi, rumemmiksi.

— Minä kävin siellä varhain ensimmäisenä päivänä. Minun avaimeni sopi lukkoon. Olin utelias, ymmärräthän.

— Silloinpa sinä petyit, Kristoffer! Eihän siellä ole mitään erikoista nähtävää.

— Vain myrtti.

— Entä sitten?

— Komea ruukkukasvi, jonka hoidon olet unohtanut.

— Se ei ole minun.

— Kenen se sitten on?

— Erään toisen, tietääkseni.

— Miksi annat jonkun toisen omistaman myrtin kuolla?

— Koska minun täytyy. Sinä et saa kysyä enempää.

— Kuka on se toinen?

Henrika purskahti itkuun.

— Vastaahan toki!

— Kasvinsisareni, Henrika kuiskasi nyyhkytysten lomassa.

— Mikä hänen nimensä on?

— Renata.

— Missä hän on?

— Hän on kuollut.

Henrika istui vuoteellaan kasvot käsiin kätkettyinä. Hänen paljaat olkapäänsä vavahtelivat.

Kristofferin tajuntaan nousi synkkä aavistus.

— Onko hän saanut väkivaltaisen lopun?

Heidän katseensa yhtyivät. Henrikan kasvot ilmaisivat pidätettyä tuskaa.

— Kukaan ei ole milloinkaan virkkanut sanaakaan Renatasta, lisäsi

Kristoffer. Mutta minä aavistan pahaa. Olen nähnyt hänet unessa.

— Hän kummittelee, poloinen.

— Sano minulle, kuinka hän kuoli!

— Hän hukuttautui.

— Miten se tapahtui?

— En tiedä, Kristoffer!

— Tietääkö isäsi jotakin, luuletko?

— Ei.

— Jan?

— Ei.

— Sinä kai aavistat syyn siihen, että hän pakeni elämästä?

Henrika oli vaiti.

— Miksi käännät kasvosi pois?

— Minä en pidä sinun kysymyksistäsi.

Miten kummallista! Kristofferista tuntui, että joku katseli häntä. Etäällä, etäällä ajan ja paikan takana olivat kalpeat kasvot, ja ne olivat unen naiskasvot surullisine silmineen — se oli Renata. Ja hänen katseensa kerjäsi jotakin Kristofferilta, vaikkei hän koskaan ollut tuntenut tätä elämässä.

Kristoffer oli vain säälinyt hänen myrtti rukkaansa. Nähnyt hänen tyhjän huoneensa ja ihmetellen kosketellut punaista silkkiä, mitä hän oli kerran käyttänyt. Se nuoren naisen hunnusta revennyt pieni kaistale, jonka Kristoffer löysi eräänä aamuna harhaillessaan tuolla vihannalla saarella, ei ollutkaan Henrikan. Se oli muisto Renatasta — siitä ei Kristoffer voinut erehtyä!

Hän nimitti ajatuksissaan tuon yksinäisen lahden Renatan lahdeksi ja orjanruusun kukat rannalla Renatan ruusuiksi. Hän liitti tämän paikan, jonka kauneutta hän ei koskaan unohtaisi, Renatan salaperäiseen kohtaloon.

— Mitä tahdot, Renata? kysyi Kristofferin harhaileva ajatus.

— Rauhaa, vastasivat kasvot.

— Mitä vaaditaan sinun rauhaasi varten?

— Vanhurskautta.

Henrika oli lakannut itkemästä. Hän istui Kristofferia katsellen.

— Hän ei ota minua koskaan avioksi, hän ajatteli. Renata olisi sopinut hänelle paremmin kuin minä.

Kristofferin silmät täyttyivät kyynelillä.

— Onko joku tuottanut Renatalle niin raskaan surun, että hänen täytyi etsiä kuolemaa?

— Niin on hyvinkin saattanut tapahtua.

— Etkö sinä voinut auttaa häntä?

Henrikan kasvot punehtuivat.

— Minä en koskaan tehnyt Renatalle mitään pahaa, hän vastasi kovalla äänellä.

— Mutta annoit pahan tapahtua.

Henrikan katseessa leimahti.

— Sinä kyselet ja tutkit, ikäänkuin et välittäisi mistään muusta kuin

Renataa koskevien tietojen saannista.

— Henrika?

— Mikä on tapahtunut, se on tapahtunut!

— Henrika, et tiedä, niitä puhut!

— Minä en ole lainkaan syyllinen siihen. Ei kukaan muu kuin itse Renata voi sanoa sinulle, miksi hän meni järveen. Mutta jos tahdot kuulla hänen kertovan, niin saattanen auttaa sinua silloin.

— Mitä tarkoitat?

— Saat nähdä. Nyt sinun pitää mennä tiehesi, Kristoffer!

Henrika hervahti itkien vuoteelleen.

— Henrika, olenko tehnyt sinulle pahaa?

Henrika kätki kasvot käsiinsä.

— Olet minulle rakas, Henrika!

— Anna minun olla rauhassa!

Kristoffer yritti tarttua hänen käsiinsä. Hän veti ne irti.

— Itketkö sinä Renatan tähden?

— Siksi että kaikki on niin raskasta! Minä olen ottanut talteen Renatan päiväkirjan. Mutta en saa siitä selvää. Minä olen oppimaton raukka ja voin tuskin lukea kirjoitusta.

— Luota minuun, Henrika!

Tyttö ei vastannut. Hänen hiljainen itkunsa muuttui äänekkäiksi valittaviksi nyyhkytyksiksi.

— Minä pidän sinusta sellaisena kuin olet ja minä tahdon mennä kanssasi naimisiin.

— Sitä et saa tehdä.

— Minä tahdon niin.

— Ei, ei.

— Henrika!

— Minä olen vain oppimaton maalaistyttö, Kristoffer. Sinun pitää jättää minut rauhaan ja sinun pitää lähteä täältä!

Kristoffer sulki oven jälkeensä astuessaan ulos luhdinsolaan. Tuuli puhalsi mereltä aamunraikkaana ja lokit parveilivat kirkuen sataman yllä. Suuren laiturin vieressä oli hiljan saapunut verkkovene. Kristofferin katse hipaisi sekunnin ajan mastoa, mutta hän oli niin kiihottunut, että kaikki vaikutelmat myllersivät hänen aivoissaan sekavana vilinänä. Henrikan itku viilsi hänen sydäntään. Kun hän laskeutui alas luhdin jyrkkiä portaita, tuntui hänestä siltä kuin hän olisi suistunut kadotetusta taivaasta kurjaan maahan.

Mutta yhtäkkiä hän huomasi kyttyräselkäisen olennon, joka oli aivan Henrikan luhdin edustalla kavunnut aidan jalkaportaalle kuin jokin variksenpelätin. Kristoffer peräytyi, aivankuin olisi nähnyt näkyjä: siinä oli vanhus Gullkronan selältä!

6.

Henrika tuli Kristofferin luokse hänen kamariinsa.

— Oletko nähnyt hänet? hän kysyi.

— Olen. Katsoin häntä ja hän minua, kun laskeuduin luhdinportaita alas.

— Hän saattaa meidät onnettomuuteen. Hän sanoo kaiken isälle ja Janille.

— Puhun itse isällesi eikä meillä ole mitään tekemistä Janin kanssa.

— Jan on julmuri ja hän on ollut hulluna mustasukkaisuudesta koko kesän.

— Hänellä ei ole mitään oikeutta sinuun.

— Hän ei tiedä, mitä oikeus on — —

Henrika puhui nopeasti ja kiihdyksissään. Kristoffer keskeytti.

— Missä vanhus on?

— Hän nukkuu.

— Mikä on hänen nimensä?

— Hänellä on monta nimeä, äijä raadolla. Me nimitämme häntä vanhukseksi niinkuin sinäkin.

- Mistä hän on kotoisin?

— Täältä, tietääkseni. Hän on meidän miehemme.

Kristoffer säpsähti.

— Omituista, ettet ole koskaan maininnut, että talossa on sellainen palkollinen!

— Olenko puhunut sinulle siitäkään, että meillä on metsäkissa, joka kuljeksii yltympäri ja syö linnunpoikasia, mutta jota isä ei raski ampua. Vanhus taas maleksii pitkin saaristoa, mutta Vraköstä hän on ollut kotoisin pienestä pitäen.

— Sinä puhut totta, mutta et sano koko totuutta.

— Mitä sillä tarkoitat?

— Isäsi on pyytänyt sinua olemaan puhumatta minun kanssani siitä miehestä!

Henrika nyökkäsi.

— Mielipaha kuvastuu kauniilla kasvoillasi! ajatteli Kristoffer. Sinä elät pahojen ihmisten parissa. Miten säälinkään sinua ja miten pidän sinusta!

Henrika syleili häntä.

— Nyt täytyy sinun paeta, Kristoffer! Saat ottaa vanhuksen veneen, joka on purjehduskunnossa.

— Mahdotonta, Henrika!

— Kokoa tavarasi! Kiiruhda! Minä olen ollut kukkulalla tähystelemässä. Isä ja Jan ovat kotimatkalla. Ja minä olen ollut aitassa ja täyttänyt sinulle eväslippaan.

Kristoffer purskahti itkuun.

Henrika ei ollut koskaan nähnyt miehen vuodattavan kyyneliä. Hän ei ollut milloinkaan uneksinutkaan kokevansa sellaista hetkeä.

— Totta on, että hän pitää minusta, hänen sydämensä riemuitsi.

Mutta samalla hän kuuli omantuntonsa äänen yhtä selvästi kuin puhutut sanat:

Sinun, Henrika, sinun täytyy pelastaa hänet! Sinun täytyy saada hänet pois, ennenkuin isä ja Jan tulevat kotiin. Ja sinun täytyy luopua hänestä ainaiseksi. Se asia on ennakolta määrätty eikä sitä voida muuttaa.

— Mitä teet sinä, kun minä lähden pois?

— Menen kukkulalle ja katselen purjettasi, kunnes se häipyy.

— Ja kun se häipyy?

— Niin muistan sinua, Kristoffer, viime hetkeeni saakka.

— Mutta minunko, tuskaili Kristoffer, minunko pitäisi paeta Jania!

— Ei, mutta sinun täytyy paeta isää.

— Hänhän pitää minusta.

— Voi, et tunne häntä!

Henrika veti hänet kädestä ulos kuistiin. Verkkovene homeenharmaine purjeineen oli vielä laiturin vieressä. Mutta vanhus oli herännyt ja mennyt veneeseen ryhtyen purkamaan köysitystä.

Kristofferin täytyi hymyillä. Henrikan pelko oli tarttunut häneenkin, mutta nyt hän oli taas oma itsensä.

— Näetkö, Henrika, kohtalo pitää minun puoltani! Minun ei ole enää mitenkään mahdollistakaan noudattaa sinun mieltäsi.

RENATA

Isäntä palasi onnistuneelta kaappausmatkaltaan paria tuntia myöhemmin. Mutta hän ei viipynyt kauan satamassa. Meren tyrskyjen keskellä oleva komea hylky ei suonut hänelle hetkenkään rauhaa.

Vanhus ja Jan pantiin purkamaan suolalastia. Itse hän sijoitti kallisarvoisen saaliin ranta-aittoihin eikä malttanut kertaakaan käydä talossa asti. Ja niin pian kuin isovene oli tyhjennetty, purjehti hän takaisin laivahylylle vanhus kumppaninaan.

Jan jäi kotiin, nyrpeänä ja jurona.

Henrika lähti askareilleen.

Niin kului päivä. Seuraavana aamuna Kristoffer souti yksinään tuohon vihreään saareen. Hän aikoi kaataa kuivia runkoja, sanoi hän lähtiessään, ja sahata ne ja kuljettaa puita kotiin. Hän veti siis ruuhensa maihin pähkinälahden pohjukkaan, ahersi metsässä pari tuntia, rakensi rannalle pinon, lastasi aluksen, kunnes keveistä, kuivista puista kohosi ruuhen perään ikäänkuin pieni torni.

Mutta kun työ oli suoritettu, piilotti hän kirveen ja sahan etutuhdon alle ja kulki pyssy olalla kukkuloiden yli ja tuon latvotun koivikon halki etelään, Renatan lahteen.

Myrsky oli poiminut orjanruusut. Niiden terälehdet peittivät maata kuin kalpeanpunainen matto. Rannan keltaiset alvet ja punaiset laukat olivat kukkimaisillaan loppuun, mutta meriasteri reunusti sen sijaan tummanruskeaa leväkerrosta siroilla, punasinervillä vasuillaan.

Kristoffer huomasi ruohikolla tuon pienen, kirkkaan kangaspalasen. Hän ei koskenut siihen.

Hän heittäytyi maahan ruusupensaan kupeelle ja otti taskustaan pienen vihkosen, jossa oli sinisenvihreät pahvikannet.

Se oli Renatan päiväkirja.

— Henrika sanoo, että Renata oli hänen kasvinsisarensa ja että hän hukuttautui, mietti Kristoffer pitäen kirjaa kädessään avaamattomana. Miten ihmiset ovatkaan julmia, kun he rankaisevat ja häpäisevät itsemurhaajaa, sen sijaan että lieventäisivät kohtalon kovuutta ja tekisivät tuon poloisen hautauksen kauniiksi! Miten sydämettömästi he ovatkaan menetelleet Renataa kohtaan!

Isäntä pakottaa tuon häijyn, juopporatin miehen kuljettamaan hänen kuollutta kasvattitytärtään kirkkorantaan! Renata tekee viimeisen matkansa noiden ihanien selkien yli talon huonoimmassa veneessä, homeisen purjeen kuljettamana! Joku outo laskee ainoan seppelen hänen halvalle, rumalle arkulleen! Hänen täytyy maatua vihkimättömässä maassa! Hänen hautakumpunsa on kertyvä kivistä, joita ihmiset heittävät itsemurhaajaa kohden kiiruhtaessaan ohi hänen hautapaikkansa, joka on kalmiston harmaan muurin pohjoispuolella!

Näitä synkkiä asioita miettien Kristoffer istui orjantappurapensaan luona poukaman rannalla, jota hän nimitti Renatan lahdeksi. Meri oli hänen edessään aurinkoisena ja kimmeltävänä, kohisten niemenkärjissä pitkin, tasaisin tahdein.

Lopulta hän avasi ensimmäisen sivun ja alkoi lukea.

Minä olen Renata ja kirjoitan nimeni Renata Paulintytär, mutta talollinen Paul Vraköstä ei ole minun isäni. Hän löysi minut hylätystä laivasta, kun minä olin pieni lapsi. Pappi kirjoitti minut kirkonkirjaan tämän hylyn nimellä.

Isäntä otti myös talteen nimilaudan, ja kaljuunakuvan hän varppasi

maihin ja asetti sen majakaksi muutamalle luodolle. Se esittää yhtä

pyhää naista. Kansa kutsuu häntä Pyhimykseksi. Minä olen uhrannut

hänelle rovon, vaikka ei kukaan tiedä siitä.

Ihmiset puhuvat, että Paul Vraköstä on houkutellut priki Renatan

turmioon harhavalkealla ja noituudella. Minä kysyin muutamana päivänä

meidän Papiltamme, tokko tämä voi olla mahdollista. Hän vastasi, ettei

kukaan Kristitty mies tee sellaista tihutyötä.

Minä olen käynyt lukemassa tämän saman Kirkkoherran edessä Nauvossa.

Minä olen asunut Pappilassa ja saanut oppia kirjoittamaan hänen

tyttärensä edessä, joka on vuosikumppani minun kanssani. Hänen nimensä

on Maria. Hän on yhtä pitkä kuin minä ja hänellä on yhtä musta tukka.

Maria on minun paras ystäväni Henrikan jälkeen, joka on minun kasvinsisareni. Hän lahjoitti minulle tämän kirjan ja Pappi antoi minulle Pyhän Kirjan rippilahjaksi. Se on niin kaunis Raamattu. Mustalla kannella on kultaristi ja joka lehdessä on kullattu reuna.

Minä olen elänyt onnellisen aikani Nauvon Pappilassa.

Maria pitää päiväkirjaa. Mutta minä en voi pitää päiväkirjaa oikealla tavalla, sillä minä uskallan niin harvoin kirjoittaa. Minä pidän mustepulloa ja sulkakynää piilopaikassa, jonka vain Henrika tietää. Ja jonkun harvan kerran, kun kukaan ei sitä näe, kirjoitan minä tähän kirjaan.

Vuonna 1824. Uudenvuoden-Päivänä.

Meidän talossa pidetään pyhää.

Viikkoa ennen Joulua opetin minä Henrikaa paistamaan leipää uunissa.

Me leivoimme yhdessä joululeivät. Sitten me teimme kovin sievän

olkihimmelin, jonka ripustimme kattoon Jouluaattona.

Kello viisi meni isäntä ulos mäelle suuri hyljepyssy mukanaan ja

ampui laukauksen. Sen perästä me istuimme pöytään ja söimme tuoretta,

keitettyä haukea sekä ohraryynivelliä.

Atrian jälkeen viritimme Henrika ja minä jouluvirren. Isäntä veisasi mukana. Häijy, kuuro vanhus makasi juopuneena oljilla kuorsaten eikä tiennyt enää mitään Joulusta.

Minä luin ääneen Raamatustani. Ennen makuulle menoamme rukoili Henrika iltarukouksen.

Tänään on niin kylmä, että naksahtelee nurkissa.

Kolmantena Sunnuntaina Paastosta.

Kaikki selät ovat paksussa jäässä Uudestavuodesta lähtien. Täällä on käynyt kaksi isäntää Vänöstä. Ne tulivat hevosella ajaen ja olivat yötä. Mennä vuonna ei Vrakössä käynyt yhtään vierasta koko talvena.

Pitkänä-Perjantaina.

Eilen sain ryijyn valmiiksi, jonka aloitin Pyhäinmiesten päivänä. Siinä on vihreä pohja ja malli on enimmästä päästä pihlajanmarjanpunainen. Minä en ikinä uskonut, että minä osaisin kutoa ryijyä, niin vähän minä olen saanut oppia, mutta se meni hyvin ja minä sain isännältä suuret kiitokset. Nyt en saa enää kutoa kangasta talvella, vaan ainoastaan verkkoa.

Vuonna 1825. Uudenvuoden-Päivänä.

Rakas kirja! Minä kirjoitan sinuun siksi, että on Uusivuosi taas. Mutta minun mieleni on niin surullinen. Täällä on niin vaikea elää yksinäisyydessä. Kuinka käy keväällä, kun Henrika muuttaa Kirkonmäelle käydäkseen Rippikoulua?

päivänä Kesä-Kuuta.

Minä olen saanut purjehtia isännän kanssa Kirkkoon. Me olimme sisällä

Pappilassa ja meitä kahviteltiin. Maria oli kovin hyvä minulle.

Henrika pääsi ripille Juhannuspäivänä. Kirkko oli koristettu

koivunlehvillä, ihan niin kuin silloinkin, kun minä pääsin edes.

Siellä seisoi kolmekymmentä rippilasta yhdellä kertaa ja kaunein

kaikista valkopukuisista tytöistä oli Henrika.

Sitten kävimme myöskin isäntä ja minä ehtoollisella. Se oli

juhlallista ja minä itkin, mutta minä luulen, että kyyneleet

pusertuivat esiin sen vuoksi, että minä ajattelin ensimmäistä

ripilläkäyntiäni.

Nyt me olemme kotona. Henrika laulaa lauluja, jotka hän on oppinut

Kirkonkylässä.

Tuomio-Sunnuntaina.

Nyt vallitsee taas pimeä syksy ja talvi on kovasti lähellä. Meillä on renki talossa. Minä en laske mukaan vanhaa ilkiötä. Mutta Pyhäinmiesten päivästä lähtien on meillä mies, jonka nimi on Jan, ja tämä on nuori ja rohkea, vaikka minä en voi pitää hänestä hänen ilkeiden silmiensä ja pahan kielensä takia.

Tuuli kovasti koko tämän Marraskuun ja viime viikolla kävi ankara myrsky saaren yli. Minä rukoilin Jumalaa merimiesten puolesta, mutta hän ei kuullutkaan minun rukoustani, vaan salli yhden laivan tuhoutua saaristossa.

Ne kurjat, onnettomat raukat, jotka olivat laivassa, paiskautuivat osalta mereen, mutta osalta ne paleltuivat kuoliaiksi laivahylyssä. Vänön vuorelta kuuluu joku erottaneen öisin heidän soihtunsa. Mutta viimeisenä myrsky-yönä ei väylällä loistanut enää mitään tulia.

Jumala olkoon sieluille armollinen!

Minä kirjoitan, mitä isäntä kertoi Henrikalle ja minulle tullessaan kotia ensi matkaltaan hylyn tykö. Nyt hän on taas ulkona molemmat miehet mukanaan kahdella veneellä korjaamassa saalista kilpaa Vänön ja Jurmon miesten kanssa.

Ensimmäisenä Sunnuntaina Adventista.

Minä kirjoitin viikko takaperin ja nyt minä tahdon taas paljastaa

sydämeni sinulle, rakas kirja.

Kun meidän miehet viimeisen kerran palasivat hylyltä, olivat he kaikki

juopuneita.

Isäntä tuli ylös rannasta muiden edellä. Hän hoiperteli tupaan. Minä istuin siellä yksinäni neulomassa uutta sinistä täkkiä itäisen kamarin vierassänkyyn.

»Renata neuloo morsiustäkkiä», sanoi hän ja istui penkille minun viereeni.

»Morsiustäkin pitää olla punainen», sanoin minä.

»Miksikäs niin?» kysyi isäntä.

»Että morsian tulisi onnelliseksi.»

»Ohoo! Ohoo! Jos vain sitä tarvitaan, niin lupaan minä ostaa Renatalle punaisinta silkkiä, mitä Turussa on.»

»En minä ajattele kuuliaisia ja vielä vähemmän häitä.»

»Pian tulee se aika», sanoi hän ja samassa hän otti minua

vyötäryksestä.

Minä pääsin pakoon ja tuvasta ulos. Minä menin saunaan piiloon. Minä

en rohjennut mennä takaisin sisään, ennen kuin tuli pimeä.

Silloin nukkuivat kaikki.

Seuraavana aamuna sanoin minä isännälle:

»Te olette ollut minulle Isän sijassa tähän asti, ja jos Te ette enää tahdo jatkaa, niin saatte Te päästää minut muuttamaan pois täältä.»

»Mihinkä sitten?» kysyi hän ja katseli muualle.

»Palvelukseen», sanoin minä.

»Kenelle sitten?» kysyi hän.

»En minä tiedä niin tarkkaan», tuumin minä, »mutta Papilta saan

varmasti neuvoa ja apua.»

Enempää ei puhuttu meidän kesken. Minä voin nähdä, että hän tuli

synkäksi mieleltään, kun minä mainitsin Papin.

Se sinun tulee tietää, kirjani, että nyt on Renata onneton.

Vuonna 1826. Uudenvuoden-Päivänä.

Uudenvuoden uusikuu, sano, kelle paidan neulon, leivät leivon, jauhot seulon, kelle tyttö kihlautuu?

Kristuksen Taivaaseenastumis-Päivänä.

Allit laulavat selällä. Ilma on lämmin ja ruoho viheriöitsee pihamaallamme. Kallionkolot loistavat sinisinä ja kirjavina kukista, joita Maria nimittää orvokeiksi.

Me olimme ulkona soutelemassa, Henrika ja minä, ja minä nousin Lehtisaaressa maihin siinä merenlahdessa, jossa on se suuri orjantappurapensas. Se lahti on minusta hyvin kaunis ja minä aion viedä Marian sinne, kun hän tulee Vraköhön.

Nyt oli lunta jäljellä leppäin alla ja Henrika pusersi pallon ja hieroi kasvojaan. Sanovat, että se, joka pesee itsensä toukokuisella lumella, tulee valkoiseksi. Min’en usko sitä. Henrika ei tule koskaan valkoiseksi eikä Renata koskaan ruskeaksi.

Toisena Helluntai-Päivänä.

Eilen, Helluntaipäivänä, purjehdimme me, Henrika ja minä ja Jan,

Jumalanpalvelukseen Jurmoon.

Jurmo on kummallinen saari. Se näyttää rumalta julmien

vierinkiviriuttojensa takia, jotka ulottuvat monta virstaa kauas

avomerelle. Se on matala ja autio eikä sillä ole minkäänlaista satamaa.

Jurmossa on oikea kirkko, vaikka se kyllä on vähäpätöisen näköinen,

niin, aivan erityisen pieneltä se näyttää suuren meren rinnalla.

Ikkunat on pantu lyijykehyksiin ja suojattu rautakaltereilla. Sisällä

vallitsee kylmyys ja hämärä, mutta kuitenkin tuntuu niin hyvältä olla.

Yhdellä pitkisseinällä riippuu kaljuunakuva, esittäen Jumalan Äitiä

Jeesuslapsi käsivarrellaan. Saarnastuoli on koristettu apostoleiden

Markuksen ja Johanneksen, Evankeliumien kirjoittajain, kuvilla. Liki

Saarnaajaa seisoo tiimalasi, sisällänsä valuvaa hiekkaa.

Sotalaivaa katossa täytyy minun myös kuvata. Se oli koreaksi maalattu moninaisilla väreillä ja jaettu kahteen kanuunariviin ja vaatetettu täyteen purjekoreuteensa. Sen mahtavaa ahteripeiliä kaunisti punainen ja vihreä pinnasommitelma ja keulavantaassa prameili hirviön näköinen aarnikotka ojennellen veripunaista kieltään.

Väkeä oli kertynyt monista saarista. Jumalanpalveluksen perästä haudattiin kuoliaiksi paleltuneet merimiehet siitä laivasta, joka tuhoutui tässä talvella.

Henrikalla on sukulaisia Jurmossa. Me olimme heidän luonaan vieraina

koko aamupäivän. Iltapäivällä kokoontui nuoriso keinun luo nummelle.

Me leikimme piiri leikkejä ja peuhasimme ja pidimme hauskaa, kunnes

Jan pakotti meidät sanomaan hyvästi.

Me tulimme kotia hämärissä hyvässä tuulessa.

Jurmossa huhuillaan haaksirikosta jos jotakin. Utön majakkatuli lienee sammunut monta kertaa tuon hirmuisen myrskyn aikana. Puhutaan myöskin niin kauheita, että yhdestä kajuutan kojusta olisi valunut verta. Onko se totta vai eikö, ei tule milloinkaan ilmi, koska hylky on uponnut.

Henrika ei tiedä tästä mitään.

Viimeisenä Sunnuntaina Kesä-Kuussa.

Minä en ole koskaan ennen saanut retkeillä ympäriinsä niin paljon kuin tänä kesänä.

Eilen, Johannes Kastajan Päivänä, olimme me taas yhdessä Nauvon kirkossa. Kirkkoherra saarnasi. Hän on vanha ja pieni ja valkohapsinen mies, ja hänellä on heikko ääni, mutta hän puhui niin sydämeenkäyvästi rippilapsille, että kaikki kansa itki.

Jumalanpalveluksen perästä seisoimme me, isäntä ja Henrika ja minä, Kirkonmäellä. Kirkkoherra kulki ohitse. Kun hän näki meidät, jätti hän seuransa ja tuli ja kätteli meitä kaikkia kolmea. Ja sitten hän pyysi isä Paulia sallimaan minun oleskella Marian tykönä muutamia päiviä tuonnempana kesällä. Minä tulin niin iloiseksi että olin vähällä itkeä.

Nauvon Pappilassa toisena Sunnuntaina Heinä-Kuussa.

Olen ollut täällä viikon.

Maria ei ole koskaan ollut niin kaunis kuin tänä kesänä. Hän käy valkoisessa tyllileningissä ja hänellä on sievä valkoinen olkihattu, jota sanotaan lierihatuksi. Siinä on sininen silkkinauha. Minä olen saanut Marialta punaisen silkkihunnun. Hänellä on itsellään samanlainen, joka on keltainen kuin aurinko.

Vanhus toi minut tänne purjeveneellä. Nyt on hän taas täällä

noutamassa minua.

Minä olin heinäniityllä Marian kanssa ja me erotimme yhtä aikaa hänen

veneensä lahdelta. Huomenna anivarhain täytyy minun lähteä.

Kun me menimme kotiin niityltä, kysyin minä, eikö Kirkkoherra tänä kesänä vihdoinkin tulisi Vraköhön turskaa pyytämään, niinkuin hän on monena vuonna aikonut. Silloin voisi Maria seurata mukana ja olla kerrankin minun luonani.

»En luule sen käyvän päinsä», vastasi Maria.

»Silloin minun pitää odottaa ensi kesään», arvelin minä.

Marialle tulivat vedet silmiin.

»Ensi kesänä en minä ole enää Nauvossa», sanoi hän ja tarttui käteeni. »Isä on saanut Papinpaikan mannermaalta ja me kai joudumme muuttamaan ennen Pyhäinmiesten päivää.»

Se uutinen koski minuun niin kovasti, että rintaan teki kipeää. Täälläolosta ei ole minulle enää mitään iloa, sillä minä ajattelen koko ajan vain sitä, että minun täytyy erota Mariasta ainiaaksi. Hän sanoo, että me vielä tapaamme joskus elämässä, mutta minä tiedän, ettei sitä tapahdu.

Vuonna 1827. Uudenvuoden-Päivänä.

On kulunut puoli vuotta siitä, kun viimeksi kirjoitin Kirjaani.

Kun minä kesällä tulin takaisin Pappilasta, käski isäntä minun käydä

katsomassa läntistä kamaria.

Minä tein niin. Ja minä hämmästyin, sillä tämä pieni huone oli ihan

muuttunut.

Isäntä oli pannut siniset tapetit seinille. Hän oli antanut Henrikan ripustaa ikkunoihin valkoiset uutimet. Ne somat, valkoiset tuolit, jotka ennen olivat itäisessä kamarissa, olivat nyt muutetut tänne.

Minä menin niin hämilleni, etten saanut sanaa suustani.

»Pidätkö kamarista?» kysyi isäntä.

»Kyllä se on soma», täytyi minun vastata.

Silloin sanoi isäntä: »Sinä saat asua siinä talvisin.»

Minä vastasin: »Miksi minulla pitäisi olla niin hienoa? Henrika voi asua siinä.»

»Henrika on nuorempi», selitti hän.

»Hän on Teidän oma lapsenne», arvelin minä.

»Onpa niinkin», sanoi isäntä, »mutta minä pidän sinua yhtä hyvänä, vaikka oletkin löytölapsi.»

Minä en tohtinut olla oikein iloinen hienosta takahuoneestani, koska minä heti huomasin, että isännällä oli kaiken tämän takana jokin sivuajatus.

»Kyllä kai se tulee selville, mitä hän tarkoittaa», mietin minä

itsekseni. »Täytyy odottaa, niin nähdään.»

Kesä ja syksy ovat kuluneet sen perästä ja Uusivuosi on ovella. Vielä

ei ole mitään tapahtunut minulle..

Mutta Jan on alkanut virittää paulojaan Henrikalle. Saa nähdä, tokko

isäntä sitä suvaitsee. Henrika itse ei siedä häntä.

Loppiaisena.

Eilen minä karttasin villoja tuvassa. Isäntä istahti alituiseen minun viereeni penkille puhelemaan minkä mitäkin.

Minä en voi koskaan katsoa häntä kasvoihin. Hänen silmänsä polttavat.

Henrika on sanonut, että hän menee mieluummin järveen kuin Janille. Minä luulen, että hän pääsee siitä murheesta, koska Jan on vain renki ja alhaista sukua, niin että isäntä tuskin mahtaa haluta sellaista avioliittoa.

Kolmantena Sunnuntaina Helmi-Kuussa.

Nyt se on tapahtunut, mitä olen pelännyt. Hän on sanonut, että hän aikoo naida minut.

Mutta minä sanon sinulle, rakas Kirjani, ettei sitä tapahdu tässä eikä tulevaisessakaan elämässä. Jumala antakoon minulle anteeksi, mutta minä otan mieluummin itseni hengiltä kuin joudun sellaiseen onnettomuuteen.

Pitkänä-Perjantaina.

Minulla on kokonainen vuosi aikaa elää.

Hän kysyi minulta tänään: »Mitä sinä vastaat, Renata?»

»Se ei tapahdu koskaan», vastasin minä ja katsoin suoraan hänen punaisiin kasvoihinsa.

Hän oli vaiti.

»Te olette minun kasvatusisäni», lisäsin minä.

Hän puhui:

»Meidän välillämme ei ole mitään verisidettä. Tämä on ensimmäinen pykälä. Parempaa aviota ei sinulle koskaan tarjota. Tämä on toinen pykälä. Minä en luovu sinusta, vaikka sitten henki menisi. Tämä on kolmas ja viimeinen pykälä.»

»Silloin Te otatte minun henkeni tunnollenne, sen saatte nähdä»,

vastasin minä.

»Minä toivon sinun onneasi enkä suinkaan sinun kuolemaasi», vastasi

hän.

»Saattepa nähdä!» uhkasin minä.

Hän vastasi: »Saan nähdä vuoden kuluttua. Minulla on aikaa odottaa.»

Koskaan hän ei olisi uskaltanut tätä, jos Maria ja hänen Isänsä olisivat vielä olleet Nauvossa.

Pyhäin Miesten Päivänä.

Me olemme kalastaneet koko syksyn jataverkoilla ja kahdessa venekunnassa. Jan ja Henrika. Kuuro vanhus ja minä.

Vuonna 1828. Uudenvuoden-Päivänä.

Hän lahjoitti minulle suuret raskaat kultaketjut Jouluaamuna. Minä

tiedän, mitä se merkitsee.

Uudenvuodenyönä minä uneksin Pyhimyksestä. Mitä sellainen uni

ennustaa, senkin minä tiedän.

Huomenna on Henrikan syntymäpäivä. Minä aion leipoa hänelle safranileivän. Minusta tuntuu toisinaan, että minä olen hänelle äidin sijassa, vaikka minä itse olen niin nuori.

Minä en ole koskaan nähnyt Äitiäni enkä Isääni. Minulla ei ole mitään syntymäpäivää.

Puolipaasto-Sunnuntaina Maalis-Kuussa.

Meidän miesväki on jäällä hylkeitä pyytämässä.

Ilmassa on kevättä. Minä tahtoisin niin mielelläni elää ja saada jonkun rakastaakseni.

Marian Ilmestys-Päivänä.

Perjantaina tuli myrsky. Henrika oli levoton hylkeenampujain vuoksi ja sanoi sen minulle. Minä olin vaiti. Minun olisi pitänyt toivoa heidän onnettomuuttansa, mutta minä en kyennyt siihen.

Sunnuntaina tulivat he kotiin, kaikki vahingoittumattomina.

Rakennuksen seinät ovat naulatut täyteen harmaanhylkeen nahkoja. Me

olemme keittäneet rasvaa ja olleet työssä aamuvarhaisesta iltamyöhään.

Isäntä kulkee ääneti ja sävyisänä, eikä puhu mitään minulle. Soisin

voivani muuttaa mielenlaatua ja ottaa hänet.

Pitkän-Perjantain iltana.

Tämäpä on päivä. Siitä tuli vieläkin pahempi kuin minä olin odottanut. Tämä on totisesti se raskas päivä, jona meidän Vapahtajaamme piinattiin ristillä.

Minä uskon sinulle kaiken, rakas Kirja.

Kuule nyt:

Vänöläisisännät olivat eilen täällä, ne kaksi, jotka joskus käyvät meillä vieraina. Se vanha, viekas kettu, joka on ollut meidän isännän yhtiömies monissa yrityksissä, ja se nuori, kopea, jota pidetään suur’ampujana.

Hurjasteltiin koko päivä ja juotiin. Illalla meni Jan saunaan makaamaan. Suur'ampuja oli täydessä humalassa ja peuhasi Henrikan kanssa, kunnes tämä pakeni kesteistä ja asettui minun kanssani nukkumaan.

Minä heräsin yöllä siihen, että kuuro vanhus piti meteliä. Menin ovelle ja kuuntelin. Vain hän ja isäntä olivat enää tuvassa. Vänön miehet olivat menneet matkoihinsa.

Vanhus huusi: Minä pidin häntä kiinni, mutta sinä pistit häntä.

Isäntä huusi: Ole vaiti, tytöt voivat kuulla!

Vanhus huusi: Kuulkoot, Vänön isännät kuulkoot, Jumala taivaassa kuulkoon!

Isäntä huusi: Se tehtiin yksissä tuumin.

Vanhus huusi: Kyllä kai sinun hyvin kelpaa, kun vain toinen pitää kiinni.

Minä kuulin, että ulko-ovi jysähti auki. Sitten oli kaikki hiljaista.

Aamulla menin anivarhain tupaan. Isäntä nukkui sängyssään. Vanhus makasi pihamaalla nietoksessa ja kuorsasi.

»Etköhän nyt sairastu ja kuole», ajattelin minä ja annoin hänen maata.

Isäntä ei ole puhunut minulle koko päivänä. Minä luulen, että hänen

omatuntonsa on herännyt ja että hän pelkää minua.

Ehkä hän pelkää, että minä kuulin jotakin yöllä». Ehkä hän on vikapää

muihinkin veritöihin kuin tähän viimeiseen.

Hän löysi minut priki Renatasta, kun minä olin avuton lapsi. Kenties

matkustivat minun Isäni ja Äitini samalla laivalla.

Kenties on minun kasvatusisäni minun vanhempieni surmaaja.

Helluntai-Päivänä.

Tänään hän jälleen kysyi, tahdonko minä ottaa hänet avioksi. Minä

vastasin samoin kuin edelliselläkin kerralla.

»Meidän välillämme ei ole mitään verisidettä», vastasi hän taaskin.

»Ei», sanoin minä, »mutta kenties verivelka.»

Hänen poskensa muuttuivat valkoisiksi.

»Mitä sinä tarkoitat mokomalla puheella?» kysyi hän lopulta.

»Te olette murhamies», sanoin minä, »enkä minä ota Teitä koskaan avioksi.»

»Te olette myöskin minun kasvatusisäni», lisäsin minä, »ja mitä rikoksia lienettekin tehnyt, niin jätän minä tuomion Jumalalle. Mutta minä pyydän Jeesuksen nimessä, että Te annatte minun lähteä täältä.»

Hän meni ääneti pois tyköäni.

Pyhän Kolminaisuuden Sunnuntaina.

Hailinpyynti on alkanut. Me laskemme verkkoja ja kalastamme taaskin kahdessa venekunnassa. Jan ja Henrika. Vanhus ja minä.

Vanhalla on aina paloviinaa veneessä ja kieli hänellä käy kuin ämmällä… Hän puhelee niin mairean ystävällisesti minulle tänä kevännä. Mutta isäntä ei katso minuun yhtään kertaa, vielä vähemmän hän puhuu minulle.

Toisena Sunnuntaina Kesä-Kuussa.

Eilen täytyi minun taas lähteä merelle vanhuksen kanssa. Hän oli valmiiksi humalassa, kun soudimme satamasta.

Kun minun piti nousta veneeseen rantakalliolta, tapahtui, että minä luiskahdin ja putosin mereen. Minä pelastuin hädin tuskin. Vesi oli niin syvää, että se ylettyi minua kaulaan.

Se oli vanhuksen syy, koska hän työnsi airolla veneen liikkeelle juuri silloin, kun minun piti astua veneeseen. Minä luulen, että hän koetti hukuttaa minut.

Minun elämäni on Jumalan kädessä.

JÄÄHYVÄISET

Kristoffer oli lukenut päiväkirjan tulisella kiireellä. Hänen silmänsä loistivat kuumeensuurina. Hän värisi istuessaan rantanurmikolla myöhäiskesän auringonpaisteessa.

Pelottava ympäristö, jossa hän oleskeli, vaarat, jotka vaanivat häntä, kaikki, mikä kuului nykyhetkeen, häipyi hänen tajunnastaan, ja kuohuksiin joutuneen sydämensä rajattomalla osanotolla seurasi hän Renataa askel askelelta hänen uljaalla vaelluksellaan kuolemaa kohden. Luettuaan tämän tekstin — minkä sulkakynä oli kirjoittanut lapsellisella käsialalla — viimeisetkin rivit, oli hän niin toivottoman surkealla mielellä kuin olisi hän itse astunut yli elämän rajan ja tullut tämän poloisen rauhattoman varjon seuralaiseksi.

Mutta samalla kuin Kristoffer oli syvän säälin vallassa, tapahtui salaperäinen mullistus hänen omassa elämässään.

Hän muisti äkkiä Henrikan. Mutta hän ei voinut palauttaa mieleensä tämän kasvonpiirteitä. Henrika oli liian kaukana poissa ja Renata — liian lähellä! Hänen kaipuunsa Henrikään oli kuollut.

Hänen mielikuvituksensa oli taaskin ilvehtinyt hänen kustannuksellaan. Hänen intohimonsa oli johtanut hänet harhaan. Rakkaus Henrikään, mikä yksin oli lujaa, oikeaa ja totta sydämen elämässä, oli pettänyt hänet.

Ja kuitenkin oli Henrika viaton Renatan kohtaloon. Eikä hän ollut pettänyt Kristofferiakaan. Mutta koko se uusi luomakunta, jossa Henrikan hahmo vilahteli joka polulla ja kuvasteli lumoavaa kauneuttaan jokaista sinistä kaukonäkyä vasten, muuttui yhtäkkiä kylmäksi ja tyhjäksi. Henrika oli aalto ja tuuli, vaahtoisten rantojen tuoksu ja lainehtivien aavojen suola. Hänen olemuksensa oli mereen sidottu ja erottamattomissa saaristosta, jonka salaperäinen tenho oli kerran vallannut Kristofferin ilmestyksen voimalla ja nyt äkkiä menetti valtansa.

Kristoffer ei vielä ajatellut näitä ajatuksia loppuun saakka. Mutta ne itivät salassa kuin siemenet.

Nyt hän huomasi vain sen, että hohde saariston yltä oli poissa, että meren kohina rantamilla kuului arkiselta ja että hänellä oli edessään raskas soutumatka kotiin.

Hänen täytyi kiiruhtaa. Ryhtyipä hän mihin tahansa, niin ensin oli hänen palattava Vraköhön.

Hän lähti liikkeelle. Vihannalla saarella oli aivan hiljaista. Tuuli ei jaksanut kiivetä yli rantakallioiden, aurinko paahtoi kuumasti, ei yksikään lintu visertänyt eivätkä edes heinäsirkat antaneet elonmerkkiä itsestään.

Kristoffer tuli muutamaan risteykseen ja pysähtyi. Silloin hän kuuli etäisen naksahduksen jostakin maan puolelta. Hän heittäytyi maahan. Hänen ylitseen viuhahti haulikuuro ja kaikuva laukaus pamahti.

Hän alkoi juosta, saavutti jonkun kivenjärkäleen, kyyristyi sen taakse ja latasi pyssynsä.

Metsässä oli taas hiiskahtamattoman hiljaista. Kristoffer pysytteli hiljaa ja tähysteli. Neljännestunti kului äänettömässä odotuksessa.

— Hän ei voi liikkua tännepäin risuisella maalla niin, ettei joku oksa taittuisi ja minä kuulisi sitä, ajatteli Kristoffer. Mutta kenties hän hiipii tiehensä noiden hiidenpöytien turvin.

Kului taaskin suunnilleen neljännes. Vihdoinkin Kristoffer erotti jonkun matelevan olennon, paljasjalkaisen ja paljaspäisen, joka pyrki pohjoisen puolella näköalaa rajoittavalle mäennyppylälle. Se oli Jan.

— Laukaisenkohan nyt? mietti Kristoffer mielessään. Välimatka on pitkä ja minun tulee joka tapauksessa varoa surmaamasta häntä, mutta pari haulia hänen nahkaansa ei ehkä olisi hullummaksi!

Kristoffer laukaisi ja syöksähti metsikköön. Hän ryntäsi umpimähkään samalle taholle, mistä oli tullutkin. Kun hänen ja Janin välille oli jäähyt kappale metsämaata, kääntyi hän jyrkästi itäänpäin, tunkeutui läpi metsikköjen ja vesakkojen, rämpi rahkasoita, tupertui juurilonkeroihin, päätyi vihdoin alavalle rannalle ja jatkoi kahta nopeammin matkaa yli mätäspintaisten ketojen.

Ruuhi oli paikoillaan lahdessa. Kristoffer työnsi sen vesille ja asettui etuteljolle soutamaan. Samassa kuului oksien rasahdus pähkinämetsästä, mutta ennenkuin laukaus kajahti, sai Kristoffer ruuhensa käännetyksi, niin että perässä oleva halkopino suojeli häntä viuhuvilta hauleilta.

Jan töhnäsi alas rantaan. Hän pysähtyi, latasi kolmannen kerran ja koetti tähdätä saalistaan. Mutta suojeleva lasti oli alati ampumalinjalla.

Jan juoksi edestakaisin lyhyellä rantakaistaleella. Kerran toisensa perästä hän kohotti pyssyn olkapäälleen ja antoi sen taas vaipua alas, sillä aikaa kuin Kristoffer koukerteli pois lahdelta kääntäen ruuhen perän halkotorneineen suojakseen jokaista uutta ampumalinjaa kohden. Jan mutkitteli ja koetti konstejaan, mutta Kristoffer oli varuillaan ja nopea käännähdyksiltään. Välimatka piteni joka aironvedolla.

Lopulta Jan laukaisi. Pari haulia iskeytyi halkoihin, muut veteen.

Nyt souti Kristoffer poispäin, niin että aironlavat notkuivat ja kokassa kohisi. Mutta Jan paiskasi pyssyn tantereeseen. Hänen leukansa tärisi, hänen käsivartensa vavahtelivat, koko jäntevä ruumis tutisi, ja yhtäkkiä hän päästi vihan ja tuskan ulvahduksen, joka kantautui kauas yli vesien, niin että rantojen pääskyset ja kurmitsat lähtivät lentoon ja luotojen lokit kohosivat siivilleen. Hän kylpi hiessä, Jan. Hän puristi kätensä nyrkkiin, niin että rystyset vaalenivat. Suupielistä valui vaahtoa, keuhkot ponnistelivat palkeiden lailla ja mustasukkaisuuden, kostonhimon ja voimattomuuden raivo purkautui hänen kurkustaan pitkänä, valittavana pedonmylvintänä. Äkkiä hän vaikeni. Väsymys laskeutui hänen silmilleen kuin musta side, ja hän suistui maahan jääden makaamaan hiekalle kuin riepu.

Mutta Kristoffer oli lakannut soutamasta. Hän istui teljolla

kyyrysissään, kasvot käsiin vajonneina. Tuuli puhalsi maalta käsin.

Aallot vierivät etelää kohden, keinutellen ruuhen merelle, ja

Kristoffer antoi sen ajelehtia omin valtoinensa.

* * * * *

Samassa pohjatuulessa luovi valkoinen pursi Jurmon saariston autioilla vesillä.

Pykälä oli tyytyväinen kesätöihinsä. Hän oli kierrellyt Kihdin ympäristössä talonpoikien veneissä, kirjoittanut kuvauksia kirkoista, kylistä, taloista, kalastuspaikoista ja oikaissut koko joukon karttojen ja merikorttien virheitä. Hän oli vetänyt nuottaa Sottungassa ja onkinut turskaa Kökarissa, katsellut Hamnön luostarinmuureja ja Kälskärin kannua. Ja lopulta hän oli asettunut asumaan Utöhön, josta Kevätesikko ja Klopstock olivat hänet tavanneet.

Nämä kaksi ystävystä saivat pitää hallussaan veneen. He vierailivat

Föglön pappilassa ja purjehtivat pappilan ylioppilaiden kanssa aina

Kastelholmaan saakka.

Klopstock oli kasvanut, väitti Pykälä. Miehevältä hän näyttikin, päivettynytkin oli. Hän muistutti espanjalaista merimiestä eikä ollut enää lainkaan Werther, arveli Kevätesikko, joka oli täyttänyt kuivauspaperinsa Ahvenanmaan harvinaisilla kasveilla ja sydämensä kaikilla kauniilla tytönkasvoilla, jotka vain olivat olleet tavattavissa Gullkronan ja Lumparnin välillä.

Mutta Utöstä nämä kolme toverusta kiiruhtivat heti eteenpäin, noutamaan Kolumbusta. Pykälä keskeytti vanhan majakan monivaiheista historiaa koskevat tutkimuksensa. Hänen korviinsa oli tullut joitakin huhuja Vrakön tilallisesta. Paljon eivät Utön kalastajat vieraalle ilmaisseet. Mutta lausutut niukat ja poikkipäiset sanat olivat pahaa puhetta, eikä Pykälä saanut lainkaan rauhaa, ennenkuin Kolumbus olisi terveenä heidän parissaan purressa.

Lyhyt elokuun päivä kallistui auringonlaskua kohden ja purren valkoiset siivet liitivät hiljaa halki suuren autiuden, kun Pykälä erotti yksinäisen ruuhensoutajan, joka liikkui hitaasti Jurmon suuntaan. — Luulenpa näkeväni oireita Kolumbuksesta! huusi Pykälä.

Siitäkös riemu ratkesi. Mies nousi ruuhessaan, tähyili, alkoi huiskuttaa lakkiaan. Pykälä oli nähnyt oikein. Mutta riemu asettui, kun Kolumbus astui purteen.

— Mitä sinulle on tapahtunut? kyselivät ystävät.

Kolumbus ei ollut laisinkaan puhelias.

— Minun täytyy tehdä loppuselvitys Vrakön isännän kanssa, hän vain sanoi.

Klopstock pinosi pöytään herkkuja: föglöläistä ruisleipää, kökarilaista kutunjuustoa ja vastakirnuttua voita, utöläistä hiililläpaistettua tuoretta hailia. Kevätesikko täytti pikarit Föglön rovastin kuminaviinalla ja lauloi uusinta lauluaan.

— Huomenna saamme kuulla runojasi, Kolumbus!

Kolumbus tyhjensi pikarinsa.

— En ole tehnyt ainoatakaan runoa.

— Sinä olet tietenkin metsästänyt koko ajan ja kalastanut ja elänyt runoja, niinkuin maisteri Runeberg, kun hän onkii ahvenia Saarijärvellä.

Kolumbus hymyili.

— Minä olen suistunut kuiluun runon ja elämän välimailla.

— Puheenparsi, murisi Pykälä. Juhlallinen puheenparsi! Mutta kaikella on aikansa. Runous vaatii määrättyä etäisyyttä kauniista tai rakkaista seikoista, sen ymmärrän, niin proosallinen kuin olenkin. Talvella, kun istut kamarissasi Helsingissä tai missä sitten istunetkin, niin teet sinäkin värssyjä auringolle.

— Henrikalle, oikaisi Kevätesikko.

Seuraavana aamuna laski pursi Vrakön satamaan hinaten ruuhta perässään.

Henrika tuli juosten alas rantaan. Kristoffer kiiruhti häntä vastaan.

— Mitä sinulle on tapahtunut, Kristoffer?

— Oh, ei mitään mainittavaa! — Onko isäsi kotona?

— On.

— Missä vanhus on?

— Merellä turskaa pyytämässä, luulen minä. Janin kanssa.

Kristoffer ei kysellyt enempää. Hän kulki ääneti Henrikan rinnalla polkua noudatellen, aittojen lomitse ja edelleen merenrantaa pitkin. He pysähtyivät muutaman korkean siirtolohkareen varjoon. Kukaan ei voinut enää nähdä heitä satamasta eikä talosta käsin.

Henrika tarttui Kristofferin käteen.

— Mitä Jan on tehnyt sinulle.

Hän ei saanut mitään vastausta.

He istuutuivat paadelle. Minuutit, jotka kuluivat, tuntuivat Kristofferista pitkiltä kuin ikuisuudet. Vihdoin hän lopetti äänettömyyden. Hän koetti näyttää tyyneltä, mutta hänen äänensä värisi.

— Olen lukenut Renatan päiväkirjan.

Henrika kohotti katseensa. Siinä ei ollut lainkaan pelkoa, ainoastaan hiljaista ihmettelyä.

— Olen saanut varmuuden Renatan kuoleman syystä. Hän ei ole itse päättänyt päiviään. Vanhus on hukuttanut hänet.

Henrika nousi.

— Olen vakuutettu siitä, että se tapahtui sinun isäsi tieten ja tahtoen. He ovat murhanneet ennenkin, nuo kaksi. Jonkun haaksirikkoisen. Renata tiesi sen ja he pelkäsivät tekonsa tulevan ilmi. Sen tähden he ottivat hänet hengiltä.

Henrika seisoi yhä siirtolohkareen kupeella, korkeana ja jäykkänä kuin keulakoriste matalalla luoelollaan reitin varrella. Hän ei vastannut Kristofferin puhutteluun, ei katsonut häntä silmiin, ei edes ilmaissut, kuuliko hän hänen kehoituksensa paeta yhdessä hänen kanssaan.

— Minä menen nyt taloon, sanoi Kristoffer lopulta. Odota minua täällä.

Tulen pian takaisin.

Isäntä istui kunniapaikalla pitkän pöydän ääressä nojaten selkäänsä peräseinän järeisiin hirsiin ja lepuuttaen käsiään tammipöydällä. Pykälä, Kevätesikko ja Klopstock olivat asettuneet penkille pitkisseinämälle. Näky oli tupaan tulevalle Kristofferille tuttu. Juuri tuossa asennossa oli Vrakön jättiläinen ollut ylioppilaiden ensi käynnilläkin. Ja yhtä selittämättömänä kuin nyt oli hänen harmaansininen katseensa silläkin kertaa hivunut vieraasta toiseen.

Lopulta se kiintyi Kristofferin kasvoihin, tummeni ja alkoi palaa.

— Sinä taidat olla matkavalmis, niin olen kuullut. Mutta sinä lähdet liian myöhään, tai sanoisinko liian aikaisin.

— Tiedän, mitä tarkoitat. Vanhus lienee kuiskannut jonkun sanan korvaasi.

— Onpa kyllä.

— Mutta minä olin ajatellut itse puhua sinulle niinkuin rehellinen mies ainakin toiselle — —

Isännän kasvoilla häivähti pahanilkinen hymy.

— Hymyile tai vetistele; minä en ole aikonut paeta talostasi niinkuin kurja naisvaras. Mutta sen jälkeen kuin sinut viimeksi näin, on tapahtunut suurempia asioita kuin tämä.

— Mitä merkillistä täällä olisi tapahtunut?

— Renata on puhunut.

Ukon kädet hapuilivat ilmaa, selkä ja takaraivo puristuivat hirsiseinää vasten, punapartaiset kasvot tuijottivat tupaan niinkuin onttosilmäinen vahakuva.

— Renata on ilmaissut kaiken. Hän on rukoillut Jumalalta vanhurskautta ja Jumala on kuullut häntä.

Isäntä muutti asentoa. Hän taivutti yläruumiinsa eteenpäin ja kurotti pitkää kaulaansa.

— Et ole pappi, sinä, hän sähähti.

— En, huusi Kristoffer jyrisevällä äänellä, pappi en ole, mutta minä olen Renatan kostaja ja minä olen miekka Herran rankaisevassa kädessä.

Hän meni isännän luokse. Hän istuutui aivan hänen viereensä peräpenkille ja puhui:

— Sinä pistit kuoliaaksi erään haaksirikkoisen. Vanhus piti kiinni ja sinä pistit. Sitten sinä otit Renatan hengiltä. Vanhus hukutti hänet, mutta sinä kehoitit. Vanhus toimitti, että hänet kuopattiin vihkimättömään maahan itsemurhaajana, mutta sinä olit hankkeen alkuunpanija.

Sinä suljit häneltä taivaanvaltakunnan portit ja sentähden hän seuraa sinua, niinkuin varjosi saattelee ruumistasi. Hän harhailee sinun jäljissäsi vuorella, hän on sinun veneessäsi myrskyssä, hän seisoo pimeässä vuoteesi vieressä. Sinä et häntä näe, koska sielusi on perkeleen vallassa. Mutta minä olen nähnyt hänet.

Kolme muuta ylioppilasta seisoi ryhmässä keskellä lattiaa. Tuvassa oli kuolemanhiljaista.

Kristoffer nousi.

— Lähde vapaaehtoisesti papin ja nimismiehen luokse! Mutta jos niskoittelet, niin voit olla varma siitä, että minä täytän velvollisuuteni loppuun asti ja pidän huolta siitä, että kruununmiehet käyvät piakkoin luonasi. Lain käsivarret ovat pitkät; ne ulottuvat Turusta Vraköhön.

Ja tiedä vihdoin, että jos pakenet oikeutta ja hylkäät armon, niin on sinun aikasi lopussa. Silloin olet kuoleva ja perivä iankaikkisen vaivan helvetissä, niin totta kuin Jumala on kuullut Renatan rukoilevan häneltä vanhurskautta.

Isäntä istui etukumarassa, ryntäillään pöytää vasten ja kasvot käsiin vaipuneina.

— Mitä vahinkoa minä olen sinulle tehnyt? hän vaikersi.

— Minulle?

— Mitä hyötyä sinulle on minun onnettomuudestani?

Kristoffer ei lainkaan käsittänyt.

— Tavoitteletko ilmiantajan palkkaa?

Kristoffer ei saanut vastatuksi. Hän seisoi hämmästyksen lamaamana. Mutta samalla hän aavisti hämärästi, minkälaatuinen täytyi olla sen elämänkatsomuksen, josta tuollainen kysymys lähti. Hän oli puhunut kuin kuumeessa, omantuntonsa pakottamana. Oikeudenmukaisesti hän oli toiminut, mutta samalla sokeasti. Nyt putosivat suomukset hänen silmiltään. Hän katsoi toiseen maailmaan, maahansidottujen maailmaan, kylmään, järkevään todellisuusmaailmaan, josta ihmisten enemmistö ei koskaan vapaudu. Ja hän kuuli Renatan murhaajan kysyvän, mitä hyötyä syyttäjälle oli siitä, että hän esiintyi niinkuin oli esiintynyt.

Kristoffer katseli oikeutetun menettelynsä uhria: kokoon lysähtänyttä, murtunutta saaristolaisjättiläistä.

— En ole koskaan aikonut hyötyä sinun onnettomuudestasi, hän lausui painokkaalla äänellä. Minä sanon sinulle hyvästi.

Pykälä, Kevätesikko ja Klopstock nostivat purjeet ja odottelivat pyssyt valmiina kärsimättömästi Kristofferia, joka oli äkkiä kadonnut heidän näkyvistään ranta-aittojen lomitse kulkevalle polulle.

Pykälä seisoi laiturilla tähystellen taloa kohden.

— Kolumbuksella on povessaan rohkeutta kymmenenkin miehen osalta, selitti hän ihaillen, mutta haaveilija hän on ja haaveilijana hän pysyy elämänsä loppuun saakka.

Kristoffer oli ehtinyt perille etelärannan valtavan siirtolohkareen luokse. Paikka, johon hän oli jättänyt Henrikan, oli autio.

Hän kiiruhti eteenpäin. Lännempänä oli loppumattomia jonoja laakeita, harmaita kallioita ja niiden lomassa siellä täällä aaltomaisia vierinkivitöyräitä ja yksinäisiä hiidenpöytiä. Kaukaa tästä autiosta maisemasta erotti hän vihdoinkin Henrikan. Kristoffer alkoi juosta ja äänen kuuluviin päästyään hän pysähtyi huutaen tytön nimeä.

Hän näki Henrikan kääntyvän. He katsoivat toistensa silmiin yli kivisen lakeuden. Mutta kun Kristoffer lähestyi, alkoi Henrika väistyä.

Hän huusi viimeisen kerran: Henrika!

Tyttö ei vastannut. Hän kiiruhti eteenpäin. Yhä kauemmaksi ja kauemmaksi rantalakeudella loittoni tuo notkea hahmo ja lopulta se katosi etäisten vierinkiviahteiden harmaiden aaltojen taakse.

Henrika piti sanansa, jonka hän kerran oli antanut Kristofferille.

Kun Vrakön saaristo liukui pois jääden pohjoista kohden kiitävän purren taakse, näkyi vielä kauan kumpumainen vartiovuori kohoten uhmaavan korkeana yli selkien ja saarien kuin jokin sadunomainen alkuaikaishirviö. Kummunkin saattoi nähdä, ja Kristoffer huomasi sen juurella ihmisolennon. Hän tiesi, että se oli Henrika ja että tämän katse seuraisi purren korkeata, valkoista purjetta niin kauan kuin sen saattoi erottaa aalloilta.

Hän ei puhellut kenellekään. Vihurit alkoivat vinkua, kokkavesi sähisi, aallot voimistuivat. Mutta rajuilman merkit merellä ja pilvissä olivat hänelle yhdentekeviä. Kirvelevin silmin hän katseli vuorta, joka vaipui saarien taakse, ja kumpua ja Henrikaa. Ja hänen sydämensä yksinäisyys painoi häntä kuin määrätön taakka.

Lopulta tuli se hetki, jolloin hän ei voinut enää erottaa Henrikaa. Hän ei tietänyt, ahmaisiko tämän etäisyys vaiko niiden mahtavien pilvien siroittama hämäryys, jotka kasautuivat taivaanlaelle synkkinä ja sateesta paisuvina.

EPILOGI

Harvoin liikkuu nykyisin aluksia tuolla karien täyttämällä reitillä Henrikan ja Kristofferin saaren ohi. Sen valkama on tyhjä. Sen entinen nimi on unohtunut.

Asuinrakennuksesta ja luhdista, ranta-aitoista ja laitureista ei ole jälkeäkään. Kauan, kauan sitten on ympäristön väestö anastanut puutavaran anteliaan kohtalon lahjana. Harmaat vraköläishirret ovat saaneet paikkansa monilla pirtinsalvoksilla vastaveistettyjen valkeiden hirsikertojen välissä. Ennen muinoin huhuttiin, että onnettomuus ja äkillinen kuolema oli liittynyt näihin puihin. Mutta ken saattoi näyttää toteen sellaisen puheen? Vanhan hirren kuolemankello nakutti samaan tahtiin kuin nuoremmankin, ja mitä tapahtuu, sen on tapahtuminen.

Ei ole havaittavissa mitään merkkejä noiden kuolleiden ihmisten muinaisista askelista: ei väritöntä uurretta mätäsmaassa, ei vaaleahkoa juovaa harmaassa kallioperustassa. Ruoho ja sammal, jäkälä ja länkäkatajat ovat vallanneet jokaisen tuumanalan tuota kehnoa maata. Mutta mustaselja on jäljellä entisellä pihamaalla ja kukkii sydänkesällä kilvan naapurinsa, iäkkään pihlajan kanssa. Ja taskuheiniin peittyneenä odottaa kuparinen tuuliviiri jotakin onnellista löytäjää, joka ottaisi sen käteensä ja selittäisi sen arvoituksen.

Keulakoriste on lahonnut matalalla luodollaan, suistunut kivijalustaltaan ja muuttunut mullaksi katajanoksien vihreän paarivaatteen alla. Pyhimys ei kyennyt suojelemaan omiaan harhavalkeilta ja tyrskyiltä. Se näki Renatan kuolevan. Niinkuin syyttäjätär seisoi se vielä monta vuosikymmentä tuon yksinäisen reitin varrella, jonne konna oli sen asettanut. Niinkuin yksinäinen eloonjäänyt katseli se merta, tuota mittaamatonta, hirviömäistä, salaperäistä, jonka taikavoimaa se ei koskaan kyennyt sitomaan ja jonka ulvoviin myrskyihin se oli tuomittu sortumaan.

Mutta sen yksinäisen lahden pohjukassa, jota Kristoffer nimitti Renatan lahdeksi, painiskelevat aallot vesiajolla olevien levien kanssa, heittäen korkinpalasia, tuohikohoja, tikkuja, ruo’onkorsia ja kaikenlaista rantarojua ylt'ympärillä maleksivan ruskolevän pitkien ja limaisten kuitujen joukkoon. Ne rakentavat lakkaamatta raakkuhiekan ruskeita kerroksia: muovailevat niitä uudestaan, huuhtelevat ne pois, valmistavat toisia tilalle, uupumatta luoden ja uupumatta hävittäen omaa työtään. Niin kerää ankara, suuri meri alituisesti uutta ravintoa kauniiden astereiden juurille ja kokoaa hauraita rakennusaineita rantakirvisten pesiä varten. Tuo pieni Renatan huivin kaistale on jo aikoja sitten haurastunut ja huvennut. Mutta muinaisina kesinä loisti linnunpesissä jokunen punainen silkkirihma ahkerien nokkien aistikkaasti punomana muiden rannan lahjoittamien rakennusaineiden joukkoon.

Orjanruusu kukkii vielä saaren sinisinä sydänkesänviikkoina.

Vanha pensas on asettunut myrskyn tielle. Sen elämä on kovaa aherrusta, sen kukkiminen lyhyttä juhlaa sen aikaa kuin myrsky on hengähtämättä. Mutta se ei antaudu. Se pysyy hengissä jatkuvasti ja sen runsaasti kukkivat jälkeläiset ovat valtaamaisillaan koko rantakaistaleen kallioniemekkeiden väliltä. Meren kasvojen edessä koristaa tutkimaton elämä Renatan autiota lahtea ruususeppelellä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MEREN KASVOJEN EDESSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

GULLKRONAN SELÄLLÄ

VRAKÖ

KRISTOFFER JA HENRIKA

RENATA

JÄÄHYVÄISET

EPILOGI

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE