The Project Gutenberg eBook of Mökistä maantielle

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Mökistä maantielle

Author: A. V. Multia

Release date: June 18, 2024 [eBook #73861]

Language: Finnish

Original publication: Jyväskylä: K. J. Gummerus Oy, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/73861

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MÖKISTÄ MAANTIELLE ***

MÖKISTÄ MAANTIELLE

Kirj.

A. V. Multia [Akseli Viljasalo]

Jyväskylässä, K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1925.

ENSIMMÄINEN LUKU.

Kinnarniemen pitäjä on suuri pitäjä. Kaksi kirkkoakin siellä kapean salmen yli toistaan silmäilee.

Vanha Herranhuone on jo puolisensataa vuotta sitten saanut väistyä uuden, komeamman tieltä. Samoin vanhaa kirkkoa ympäröivä vanha hautausmaakin, jonka mullassa ammoin eläneet ja heidän jälkiänsä seuranneet, viitisenkymmentä vuotta sitten päivänsä päättäneet kinnarniemeläiset ikiuntaan uinuvat, on täytyttyään saanut luovuttaa oikeutensa uudelle, kaukana kirkolta, Keikkulankankaalla sijaitsevalle hautausmaalle.

Jos oli vanha hautausmaa vuossatoja hoidon puutteessa huokaillut, ei saanut uusikaan kalmisto kauneudellaan kehua.

Kinnarniemeläiset olivat, ja taitavat vieläkin olla, uutteria ja työteliäitä ihmisiä, mutta kauneusaisti heiltä puuttui. Mistäpä sitä, sydänmaan ihmiset, olisivat sievän somistelun siemeniä saaneet sieluunsa. Hyvä, että leipä riitti…

Arkisissa askareissa uurastaessaan eivät kinnarniemeläiset joutaneet ulkonaiselle komeudelle huomiotaan kiinnittämään. Talot, suurimmatkin niistä, harvoja poikkeuksia lukuunottamatta, olivat rakennuksiltaan ränstyneitä, vaikka viljelykset rehevinä rehoittivatkin ja peltojen pientareet kukoistivat. Huoneiden sisustus oli yksinkertainen. Tuoli, pöytä ja sänky, sänky, pöytä ja tuoli, missä järjestyksessä kukin ne tahtoi lausua, olivat tavallisemmat huonekalut. Nurkkaan kiinnitetty astiakaappi kuului jo harvinaisuuksiin.

Puhtauskin huoneissa oli puutteellinen. Russakat olivat tupien tuttuja vieraita ja muu niitä pienempi »karja» sänkyjen säännöllisiä säestäjiä. Harva oli se talo, jossa useammin kuin kerran vuodessa lattia vedellä valeltiin, hiekalla hangattiin ja puhtaaksi pestiin.

Se olisi ollut turhaa touhua, kun vähemmälläkin tultiin toimeen.

Mitäpä sitä hautausmaata kannattaa kaunistaa, oli sanottu, kun joku vieraspaikkakuntalainen oli kalmiston huonoa hoitoa kauhistunut. Kyllä siellä kuolleitten kelpaa köllötellä… Eihän tässä elävilläkään sen parempaa ole.

Ja niin oli hautausmaa saanut aina hoidotta jäädä.

Eripuraisiakin olivat kinnarniemeläiset. Reilusti riitelivät, kun pahakseen panivat.

Vanhat ihmiset muistavat vielä varsin hyvin, miten aikanaan oli uuden kirkon paikastakin kinattu ja riidelty. Toiset tahtoivat sitä vanhan kirkon viereen, toiset sen nykyiselle paikalle, salmen taakse, Kirppuvuoren kupeelle kinnasivat. Kun sitten vihdoin oli paikasta hammastapurren sovittu, syntyi taas uusi riita ja suukopu kirkon suuruudesta. Eräät puolustivat pientä, vaatimatonta temppeliä, toiset taas suurta ja komeata.

— Kukas sen komeuden maksaa? oli kunnankokouksessa kiivaasti kysytty.

— Se maksaa, joka viimeiseksi jää, oli silmät säihkyen vastattu.

Ja niin oli päätetty rakentaa nykyinen komea kirkko kaunistukseksi ja kauhistukseksi kinnarniemeläisille.

Mutta vanha kirkko sai hoidotta ränstyä. Vasta sitten kinnarniemeläiset älysivät sitä hiukan kohentaa, kun museomiehet siihen silmänsä iskivät.

* * * * *

Nyt elää Kinnarniemen pitäjä nousukauttaan.

Parikymmentä vuotta sitten rakennettu rautatie toi mukanaan paljon pahan kera joukon hyvääkin.

Kinnarniemen kirkonkylästä on tullut näiden seutujen keskeisin liikepaikka, jossa kymmenkunnan kauppiasta, pari pankkia, kolme kahvilaa, nahkuri ja pirtukauppias Lekkerinen elämän aineellista puolta edustavat.

Henkisten harrastusten huoltaminen on, paitsi nykyaikaisten seurojen ja yhdistysten, kahden kansakoulun ja yhden yhteiskoulun yhteisenä huolena. Sähkövalot loistavat matalimmankin majan ikkunoista, ja köyhimmänkin eläjän lapsilla on nyt mahdollisuus päästä henkisestä valosta ja valistuksesta osalliseksi.

Jos vanhat, edesmenneet kinnarniemeläiset haudoistaan kesken kaiken nousisivat, niin hämmästyneinä he katseleisivat sitä kiirettä ja kuhinaa, mikä ennen niin rauhallisilla ja hiljaisilla kujilla nyt vallitsee.

Ja ammoin nukkuneet, kunnioitettavat kunnanmiehet, suorastaan pyörtyisivät tätä nykyajan kunnallista komentoa katsellessaan.

Ennen, vanhaan ja hyvään aikaan, kuului kunnan valittujen joukkoon vain talollisia, suurempia ja rikkaimpia niistäkin. Nyt siellä hääräävät sepät ja sepänsällit, suutarit, räätälit ja kiertävät kuljeksijat… Ei, parasta on pitää päänsä pehkussa uusien isäntien orhia ohjaillessa.

TOINEN LUKU.

Suotta ei sanota, että Ristimäki on Kinnarniemen pitäjän komeimpia taloja.

Suuret on sillä viljelykset ja muuta maata vaikka maaherran lääniksi. Rakennuksetkin, poikkeuksena pitäjän muiden talojen rakennuksista, ovat sellaisia, että niitä kelpaa katsella.

Risumäen vanha, jo aikoja sitten kuollut isäntä oli ollut ahkera mies, kova itse työtä tekemään, kova muilta vaatimaan. Hän ja hänen isänsä ne olivat Risumäen vauraudelle perustuksen laskeneet. Ei ole tästä nykyisestä isännästä heidän työnsä jatkajaa. Liiaksi on viinaanmenevä ja muihin pahoihin tapoihin taipuva.

Asumattomalle aholle, vanhojen kinnarniemeläisten kaskimaille, Risumäen rinteelle, oli vanhan isännän isän isä asumuksensa kyhännyt. Vuosien vieriessä oli tästä pienestä, turvekattoisesta majasta paisunut talo, joka hyvän sallimuksen suojaamana, omistajiensa ahkeruudella oli vähitellen vaurastunut siksi, mikä se on vielä tänäkin päivänä. Nykyisen isännän hallitessa se tosin on jo hiukan rappeutunut, mutta huoleti se kestää vielä tämän miespolven raastamisen, ja ehkäpä tuleva polvi sen työllään ja tarmollaan jälleen entiselleen kohottaa.

Siinä samannimisen mäen etelänpuoleisella rinteellä sijaitsee Risumäen talo Kinnarniemen kirkolle vievän valtamaantien varrella. Jo etäälle paistaa päärakennuksen punainen kylki, ja lähemmäksi tultua avautuu tulijan eteen talon viljavat vainiot, pellot ja kotiniityt. Siitä, missä maantie kaartaa pienen, kalaisen Särkijärven, siitä alkavat talon viljelykset, jotka peittävät enemmän kuin neliökilometrin alan ja antavat runsaan sadon sille, joka sen haluaa niistä ottaa. Etäämpänäkin on kasvavia kytömaita ja heinää antavia niittyjä, mutta ne eivät näy maantielle.

Kun maantieltä poiketaan taloon, tapaa tulijan silmä ensimmäiseksi komean kivinavetan, jonka jo vanha isäntä eläessään rakennutti. Navetan kohdalla tekee tie pienen käänteen, ja siinä onkin vastassa jo Risumäen kaksikerroksinen päärakennus, ja vähän etäämpänä siitä toinen pienempi ja vanhempi rakennus, renkitupa, joka on palvelusväen ja päivätyöläisten hallussa.

Pihassa kasvaa pari tuuheata pihlajaa ja joku vanha, jykevä koivu. Aikoinaan hyvin hoidettu kasvitarha on nyt kauttaaltaan heinän ja rikkaruohon peittämä. Omenapuut ovat kuivaneet ja marjapensaista ei ole mitään jälellä. Alkuaikoina oli nykyisen isännänkin hallitessa kasvitarhaa hiukan hoidettu, mutta nyt siihen ei saa enää kukaan koskea. Se on isännän tahto.

— Eletään sitä, piruvie, Risumäessä muutenkin kuin vattu- ja tikkerperipuskilla, on isäntä sanonut.

Kasvitarhan takana ovat talon aitat, makasiinit ja muut ulkorakennukset, ja niistä vähän alempana sauna ja riihet. Saunan ja riihen välissä virtaa pieni puro, Heinpuro, joka saa alkunsa ylempänä metsänreunassa olevasta suuresta lähteestä, josta koko talo noutaa vetensä. Vanha isäntävainaja oli aikonut lähteestä johtaa veden tupaan, talliin ja navettaan, mutta työ keskeytyi alkuunsa, eikä tämä nykyinen, taloon vävyksi tullut isäntä ole viitsinyt työtä jatkaa eikä hyvää suunnitelmaa toteuttaa.

Jos pihaan tullut vieras on isännän mieleinen, käsketään hänet heti lasiverannalla varustetun eteisen kautta kamariin; muuten hän saa väen tupaan poiketa ja siellä asiansa toimittaa. Kamariin kutsutulle vieraalle annetaan kahvit ja ankarista asetuksista huolimatta pian pienet ryypytkin, mutta tuvassaolija saa kauan isännän saapumista odottaa.

Viime aikoina on kamariin kutsuttavien vieraiden luku tuntuvasti kasvanut ja käynyt kirjavammaksi. Ennen löysivät sinne tiensä vain pitäjän säätyhenkilöt suntiota myöten ja muut mahtavat eläjät. Nyt siellä nähdään jo miehiä yleisesti tunnetuista viinankeittäjistä ruveten.

Aika ja tavat ovat muuttuneet.

Nykyinen Ristimäen isäntä on viinaanmenevä mies, juoppo suoraan sanoen. Ja kun virolaiset ja muut väkevämmät juomat eivät tänne aina aikanaan ehdi, täytyy väliin korpikuusen kyyneleilläkin kaulaa kastella.

Nytkin on Risumäen isännän vieraana eräs huonomaineinen souvari, Hanssu nimeltään.

— Paljonko sulla sitä on? tiedustaa isäntä silmää iskien.

— Pa-pari litraa, änkyttää Hanssu sivuilleen vilkuillen, ettei vain kukaan kuulisi.

— Ei ole sitten hätää, Hanssu, kun senkin verran on tiedossa. Jokos sulta jauhot loppuivat, vai tuleeko niistä vielä?

— E-ei niistä tu-tule, valehtelee Hanssu silmää räpäyttämättä. Hän on saanut Risumäen isännältä jauhoja vain sitä varten, että isäntä viinoissa pysyisi. Mutta Hanssu on viekas. Hän antaa samasta keitoksesta muillekin, saadakseen siten paremman palkan vaivaloisesta työstään.

— Ei tule? perää isäntä.

Hanssu hiukan hätkähtää, mutta saa pian rohkeutensa takaisin.

— E-ei, vaikka i-itkis ja ta-aas yrittäs.

— No, minkäs sille. Kun ei tule, niin ei tule. Vaikka olis kuinka rikkaan talon poika, kun ei ole rahaa, niin ei ole. Eikös niin, Hanssu?

— Ju-juuri vissiin ni-niin!

Sitten Hanssu vetää pullottavan kanisterin poveltaan ja tarjoaa isännälle. Ahnaasti isäntä tarttuu kanisteriin käsiksi ja kieltään lipoen, ähisten aukaisee korkin.

Hyvillään Hanssukin lerpattavaa alahuultaan imeksii.

Haistellaan siinä sitten aluksi Hanssun valmistetta ja viimein hiukan maistellaankin.

— Perhanan hyvää se onkin, kehasee isäntä irvistäen.

— Jo-joo, myöntää Hanssu hyvillään. Ky-kyllä minä sen ko-konstin jo o-osaan.

— Pirun hyvin osaatkin!

— Jo-joo!

Kun siinä sitten on hetkinen kallisteltu, sovitaan lopuksi, että Hanssu hakee Risumäen vanhan aitan takaa yön kuluessa jauhosäkin ja kulettaa sen »tehtaalleen» Kalman korpeen.

— Sitä pitää aina olla varakangasta rullalla, sanoo isäntä Hanssun lähtiessä.

— Jo-joo, vahvistaa Hanssu. Va-varalta vi-vieras ko-koiraa lyö.

Ja ennenkuin aurinko on seuraavana aamuna noussut, on Hanssulla uusi annos Risumäen isännän antamista jauhoista Kalman korvessa happanemassa.

Hanssu on hiukan huonossa maineessa oleva mies, mutta Risumäen isäntä on kunniallisten kansalaisten kirjoissa.

KOLMAS LUKU.

Hanssun lähdettyä isäntä jäi yksinään kamariin.

Aurinko paistoi ulkona paahtavan kuumana. Kärpäset surisivat ikkunalasia vasten ja hämähäkit kutoivat seittejään.

Hiki valui isännän selkäpiitä pitkin, turpea niska punoitti ja pyöreä naama, jonka keskellä pieni nykerönenä yksinäisenä värjötti kuin rusina leipurin pullassa, oli hikihelmien peittämä.

Ryyppy toisensa jälkeen katosi isännän leveään suuhun. Partakarvat kastuivat aina joka kerta, kun isäntä ryyppäsi, ja niitä hän kulausten väliaikoina imeksi ja kielellään lipoi. »Sorretun voima», vaikka kotitekoinenkin, näytti vähitellen pitävän puolensa.

Siinä oli vasta viides tai kuudes täräys menossa, ja isäntä oli kohta valmis vaikka pikkuryssää tai sänkypolskaa tanssimaan.

Vielä pieni tuikku, niin hän jo lauluksi pisti:

Voi, voi sun rimsujas Amalja, senkin kanalja ——. trallallaa — —.

Hätäisesti hän tavantakaa vilkasi kelloonsa ja päätään puistaen ärähti:

— Missä pirussa se viipyy?

Ja kun odotettua tulijaa ei kuulunut, ryyppäsi hän äkäisesti pohjaa myöten, nousi ylös ja horjuvin askelin asteli tupaan, missä Amalja hämmensi suurta vellipataa.

Ristimäessä keitettiin silloin aina velliä, milloin ei puolikovia kokoperunoita pyöräytetty. — Risumäen ruokajärjestys oli koko kyläkunnan tiedossa. Kaikki kyläläiset aina Kinkomaan ruotimummua myöten tiesivät mitä ruokaa Risumäessä minäkin päivänä väelle annettiin.

Sanottiin, että ruokakellokin sen jo soidessaan ilmaisi.

Silloin, kun piian käsi oli vellipataa sekottaessa väsynyt, silloin hän aina vellikellon nuorasta nyki laiskemmin ja kello vonkui:

Veel… lille… veel, lille…

veel… lille…

Mutta milloin kokoperunoita oli kiehautettu, silloin aina piika Amaljan kädet vellikellon nuoraa riuskemmin repivät, ja kello pauhasi:

Pe… ru… noi… ta!

pe… ru… noi… ta!

Tähän perunasoittoon oli huutolaispoika keksinyt vielä asiaankuuluvan lisäyksenkin:

ru… sa… koita, ru… sa… koita.

Ja vellinkeitosta oli Kipeä-Kusti, kyliä kiertelevä laiskanpulskea vekkuli sepittänyt oikein laulunkin, joka alkoi:

Kytölästä Risumäkeen

vellin malli tuotiin,

kun puuroa piti keitettämän,

niin vellinä sitä juotiin.

Mutta eipä mennä tapausten edelle. Kerrotaan asiat järjestyksessä.

Kun isäntä tuli tupaan ja näki piika Amaljan paljaat, päivän polttamat kintut, ruskeat, pyöreät, käsivarret, avoimen kaulan ja punaiset huulet, hairasi hän Amaljaa niin, että tämä kirkuen pakeni.

— Elä pelkää, puluseni, hoki isäntä yhä vain lähennellen ja kourien.

— Pois pelistä! Kynnet irti! tiuski Amalja kauhalla hosuen.

— Mitäs turhia, ähki isäntä Amaljaa puoleensa vetäen ja nuuskaisia huuliaan Amaljan huulille törköttäen.

— Päästäkää irti! piruvie, tempoili Amalja isännän sylissä.

— Elähän nyt, elähän nyt, kultaseni, lohdutteli isäntä ja samalla aivastaa pärskäytti, että nuuska pirahti suusta Amaljan poskille.

— Senkin kurakuono! Päästä irti, koippura! suuttui Amalja.

— So, so, so sitä piian pallukkaa, pyöreäpyllystä pullukkaa, hoki humalainen isäntä, ähkyi ja halasi. Ethän sinä ennenkään ole minua pelännyt, kultuseni.

— En teitä, mutta emäntää, sai Amalja töin tuskin isännän kovassa syleilyssä sanotuksi.

Silloin isäntä hervottomana hellitti heti, otteensa.

Saituudestaan huolimatta oli Risumäen emäntä oikeudenmukainen ja totuutta rakastava ihminen, ja oli hirveän arka niissä hyväilyasioissa, joita isäntä taas mielityönään harrasti.

Monta kovaa sanaa emäntä oli isännälle tämän ja Amaljan välisestäkin suhteesta sanonut.

— Häpeäisit vähän. Kahdeksan lapsen isä ja viitsit yökaudet piikojen perässä hypätä, senkin sonni!

Eikä emäntä syyttä suotta miestään torunutkaan.

Kylällä aivan yleisesti totena tohistiin, että Risumäen isäntä oli jo kahdelle piialleen lapsen laittanut ja arvailtiin, että kuinkahan käy nyt tuon Amaljan. Se kun on niin verevä ja mehevä ihminen. Kyllä sekin vielä Risumäen nuuskanaaman pehmitettäväksi joutuu.

Sanovat ne kyläläiset ja puhuvat, pahuukset, paljon muutakin. Ja niin, sitä vain nyt luullaan, että näissä puheissa ei ole nokarettakaan liikaa eikä asiaa ole suurennuslasin läpi katseltu.

Ja mitäpä se meihin kuuluu, vaikka asia totta onkin.

Emmehän me, viattomat ja vieraat ihmiset, rupea Ristimäen tihrusilmäisen isännän puolesta vastaamaan. Selvittäköön itse asiansa, jos luulee siihen pystyvänsä ja katsoo, että henkselit kestävät.

Ja toisekseen!

Ristimäen isännässä on niin paljon tätä maallista massaa, ettei se mitään tee, vaikka hän yleisenä litviikkipäivänä vähän tiukemmallekin joutuisi. Paksu niska ja -pyöreä, täyteläinen maha. Eivät ne niin pian kovemmassakaan kuumuudessa olemattomiin haihdu, etteikö hän häthätään ehdi pahoja töitään tunnustaa ja syntejään anteeksi anoa.

Jos nimittäin haluaisi. Emmehän me syrjäiset sitäkään tiedä.

* * * * *

Heti kun isäntä hellitti otteensa ja piika Amalja ehti pistää kauhansa pohjaan kärähtäneeseen vellipataan, aukeni tuvan ovi.

Tulija ei ollutkaan emäntä. Helpotuksen huokaus pääsi Amaljalta ja isännältä röhänauru.

Tupaan tulija oli räätälimestari Neulanen, mies, jota isäntä jo äsken odotti.

— Päivästä päivään! hihkasi isäntä ennenkuin tulija ehti suunsa avata.

— Päivää, päivää, vastasi mulkosilmäinen Neulanen. Niisti nenänsä ja kättään housun takamuksiin sipasten isännälle peukalohankasta ojensi.

— Tulihan se, mestari, viimeinkin, aloitti isäntä.

— Minä tässä jo Amaljalle sanoin, että eipä taida Neulanen tullakaan, vaikka lupasi. Käydäänpäs tästä nyt vähän peremmälle.

Näin sanottuaan hän hairasi mestaria kainalosta ja Amaljalle silmää vilkuttaen vei Neulasen kamariinsa, kaatoi viinaa kuppiin ja kehoitti:

— Mestari ottaa nyt tästä pienen täräyksen. Kippis!

Ja mestari otti. Hän oli myös niitä vanhan kansan miehiä; joiden suu ei ole tuohesta eikä kieli sokerivesiin tottunut. Kippis!

Mestari maistoi- ja irvisti, kuten tapa vaati.

— Kas niin!

— Mitäs turhia. Mestari ottaa uudemman kerran ja pohjia myöten.

— Kiitos, kiitos! Kas niin!

Ja taas mestari otti ja irvisti.

Kun mestari oli vielä kerran kaulaansa kastanut, siirtyi isäntä aivan hänen, viereensä istumaan ja Neulasen korvaan supisi:

— Kuulehan, Neulanen! Tiedätkö sinä, mitä varten minä olen sinut tänne haettanut?

— En. Minulla ei ole pienintäkään aaninkia asiasta.

— Kuule, etkö sinä, peijakas, kuule, sitä tiedä?

— En, en, epäsi Neulanen.

— Minä olenkin sellainen mies, että A.. No, Neulanen… Maistetaas välillä… Sellainen mies, että… hei kippis!… joka en kaikkien kanssa kuppia kallistele. No, hei!

Nyt puhut, pirulainen, pehmosia, ajatteli Neulanen. Kuka vain sulle ryypyn tarjoaa, niin silmät killissä sen nahkaasi kietaset, ketale. Mutta ääneen hän sanoi:

— Eihän se, isäntä, kaikkien kanssa justeeraile… Meinaan, ettei ryyppää kuin…

— No en, jumaliste! Ne ovatkin eri miehet, joiden kanssa minä kippistelen.

— Aivan niin, aivan niin. Eihän isäntä kohojen kanssa koolaile… Juu, juu…

— Eri miehet, sanon minä… eri miehet, jotka lauluja laulaa ja tyttöjä kaulaa. Eikös niin, Neulanen?

— Juu, juu.

— Mutta hei, Neulanen! Kippis! — Vai et sinä tiedä, kuule, Neulanen, mitä varten iso Risumäki sinut luokseen haetti. Sanonko minä, Neulanen?

— Sanokaa vain, sanokaa vain, lipoi Neulanen ja sieraimiaan tuhautteli.

— Sinä olet viisas mies, Neulanen, pirun viisas… Mutta ryypätääs välillä… Terve! Suotta sinä, kuule, räätälinä olet… Papiksi tai vallesmanniksi paremmin passaisit… Kippis!

— Hih, hih, hih hihitti Neulanen. Isännän kehuminen tuntui niin kovin mukavalta. Ja viinakin vähitellen veikeästi vaikutti.

— Joo… papiksi, piruvie, tai vallesmanniksi… Jos minulla olisi tuo sinun pääsi, niin vallesmanniksi, saatana, minä rupeaisin… Kippis… ja näyttäisin Syrjälän Teemullekin pitkän perkeleen…

— Kyllähän se, isäntä…

— No, kyllä minä, kuule, nytkin voin näyttää… uskotko Neulanen…

Uskotko etten voi? Häh!?

— Uskon, uskon… Voihan se, isäntä, niitä vain tahtoo.

— No, niin minä voinkin, piruvie! Mutta kuule, Neulanen, se Teemu on kanssa viisas mies olevinaan. Mutta olkoon, peijakas! Näytetään sille, että rahalla saa ja hevosella pääsee… Näytetäänkö, Neulanen?

— Näytetään vain, innostui Neulanen, jonka päähän pälkähti ajatus, että jospa tässä hänkin jotenkin hyötyisi. Mihinkähän se tuo isäntä oikein tähtää? Kyllä sillä joku äkkisväärä jutku on mielessä, ei se muuten näin lojaalisti juota…

Pitemmälle ei räätälimestari Neulasen tarvinnut aprikoida, sillä isäntä paljasti heti ajatuksensa. Suunsa suppuun asettaen ja nuuskamälliä parantaen hän Neulasen korvaan supisi:

— Sitä varten, kuule, ison Risumäen isäntä on räätälimestari Neulasen tänne käskenyt, että se auttaisi minua himpun verran eräässä asiassa… Arvaathan sinä missä asiassa?

— En voi kommertaa hoksaamaan… Mistäpäs minä, epäsi Neulanen.

— Sinä olet viisas mies… pirun viisas… Neulanen. Kuule, ruvetaan yhteen keinoon ja ajetaan Syrjälän Teemu mökistään. Sotketaan asiat niin, ettei pirukaan niistä saa selvää. Kyllä minä sinun vaivasi palkitsen… Maksan, että tuntuu. Vai enkös ole aina ennenkin hyvin korvannut? Häh!?

— Kyllähän se, isäntä, on maksanut, myönteli Neulanen.

— Pirun reilusti, kehäsi isäntä itsekin! Aina hitusen paremmin kuin muut… olen minä vain sellainen eppu…

— Juu, juu… Paljonkin paremmin.

Ilkeältä tuntui isännästäkin melkein syyttä Syrjälän Teemun kimppuun käydä. Humalaiset aivotkaan eivät sitä ajatusta tahtoneet oikein sulattaa. Siksi sitä piti kiertäen kaartaen valmistella ja edelleen kehittää. Omantunnonäänen viimeisetkin rippeet piti pois kitkeä ja rehellisyys viinaan hukuttaa. Ja kun hetken hiljaisuus tuntui luontoa lauhduttavan, hyppäsi isäntä äkkiä seisomaan ja hihkasi:

— Perkele!

Räätälimestari Neulanen säpsähti ja kyyryyn vetäytyen, ikäänkuin itseään näkymättömämmäksi tehden pelonsekaisella äänellä säliisi:

— No, no… Mitäs isäntä nyt meinaa?

Isäntä heittäytyi raukeana vanhuuttaan natisevaan keinutuoliin, jääden siihen paikoilleen istumaan.

Sitten hän kotvan kuluttua rauhoittuneena alkoi ajatustaan edelleen kehittää: Miten hän voisi saada räätäli Neulasen tässä asiassa ehdottomasti puolelleen? Maksaisiko sille avustuksesta, kuten ennenkin tai pelkillä lupauksillako houkutteleisi. Entäpä, jos se ilmaisee kesken kaiken hänen tuumansa, ja Teemu saa niistä vihiä ja ryhtyy puolustautumaan. Piruko sen tuon Neulasenkaan tietää… Mutta eihän se ole ennenkään mitään ilmaissut. Niin on toiminut, puhunut ja tehnyt kuten olen käskenyt. Niin vannoi Neulanen siinä Heinälän jutussakin väärin, että paukkui… ja senkin se teki sadalla markalla… Eikä se uskalla tässäkään asiassa kieliä kantaa… ei, piruvie, uskallakaan. Ja jos se yrittäisi leukojaan aukoa, niin kyllähän minä sen pirun vaikenemaan saisin… Juottaisin humalaan ja kalloon kolhaseisin… Perkele!

Viimeiseen sanaan hän ajatuksistaan havahtui ja viekkauteensa turvautuen Neulaselle noin kauttarantain virkahti:

— Syrjälä on kaunis paikka, hän silmää mukavasti muljauttaen sanoi.

Kelpaisi siinä Neulasenkin asua.

Pitemmälle hän ei jatkanut, vaan ikäänkuin sanojensa vaikutusta tarkkaillen täytti lasit ja Neulaseen päin kääntyen kehoitti:

— No, hei! Kippis!

— Kas niin, kas niin, ähkyi Neulanen partaansa pyyhkien.

Isäntä painoi pullonkorkin kiinni ja äskeistä jatkaen virkkoi:

— Kaunis se on, Syrjälä… Hyvin sopisi Neulasellekin… Ja jos

Neulanen haluaa, niin…

Henkeään pidätellen Neulanen odotti jatkoa.

… niin kukapa kieltää, vaikka Neulanen…

Isäntä oli jo vähällä sanoa, että vaikka Neulanen Syrjälään pääseekin asumaan, mutta samassa hän ajatteli, että se on liian suuri palkkio, tekee Neulanen sen pikku palveluksen vähemmälläkin. Ja niinpä hän tokasikin:

— Mutta eipä puhuta siitä tämän enempää.

Isännän viimeiset sanat tuntuivat siltä kuin kylmää vettä olisi kaataa hulautettu Neulasen niskaan. Mitähän se tuo isäntä oikeen aikoi sanoa? Tiedä hänet, kälmin. Kysyisinkö siltä? Enpä kysy. En ole niin hotale. Tämä taitaa olla riitillinen hetki. Supliikki voi konseftit helposti pilata. Ollaanpa lojaalisen verkallisia… ei riennetä riitinkien edelle. Ja ikäänkuin isännän lopullista päätöstä kiirehtien, hän nousi äkkiä ylös, katsoi tihrusilmillään kelloa ja sanoi:

Aika rientää. Pitää, maar, tästä jo lähteäkin.

Isäntä hätääntyi. Jokohan se nyt menee, tuo Neulanen… eihän asia vielä valmis ole: Mitäs pirua minä nyt teen. Sanonko sille selvät sanat? En pentele sanokaan… Mutta mistäs se muuten…

Siinä oli nyt syntymässä sellainen pulma, jota humalaiset aivot eivät tahtoneet voida ratkaista. Sen verran ne olivat asiasta tolkulla, ettei peli vielä selvä ole. Mutta mitä siihen tarvittaisiin, sitä ne eivät jaksaneet täydelleen harkita.

Ahaa… nytpä se selvisi. Pieni tuikku lisää, ja sitten ne taas askartaa.

Ja se auttoi.

Isäntä uskoi nyt Neulaselle täydelleen salaisuutensa. Hän aikoi vuokralautakunnan välitystä hyväkseen käyttäen häätää Syrjälän Teemun mökistään. Neulanen oli vuokralautakunnan jäsen, puhelias, ja valmis tekemään melkeinpä mitä vain. Neulasen piti kokouksessa pitää täydellisesti isännän puolta ja sotkea asia tämän eduksi.

Ja isäntä pani nyt omasta puolestaan sanat Neulasen suuhun ja lupasi häntä muistaa, jos vain saadaan Syrjälän Teemulta mökki pois.

— No sehän saadaan, kehäsi Neulanen ryypyistä rohkaistuneena. Kyllä minä väännän Syrjälältä niskat nurin, että rusahtaa ja ajan hänet mökistä maantielle…

— Joo… joo -.. perskutavie… hykerteli isäntä innostuneena lihavia käsiään. Pois… pois…

— Että rusahtaa, vakuutti räätälimestari Neulanen, tehden kädellään sanojaan kuvaavan liikkeen.

* * * * *

Risumäen ruokakello pauhasi: Veel… lille… veel… lille… veel… lille…

Väki tuli pian pellolta tupaan.

Sinttyneet silakat ja vetelä velli painuivat kesäkuumalla aluksi vastenmielisesti syöjien vatsaan. Mutta vähitellen vauhti koveni ja vellikuppi toisensa jälkeen tyhjeni. Näivettyneet, toissilmäiset silakat vain itsekseen ihmettelivät, että miksikähän ne meitä oikein luulevat, kun ovat jo kohta kaksi kuukautta kolmasti päivässä nurkkakaapista pöydälle ja pöydältä nurkkakaappiin viskelleet, että kuivuneet niskat ovat rutisseet…

Kamarista kuului isännän voimakas kuorsuu.

Väki piti taas tänään tavallista pitemmän ruokalevon. Eihän sillä ollut kiirettä, kun isäntäkin kuului lepäilevän.

NELJÄS LUKU.

Räätälimestari Neulanen mennä viuhtoi jo maantiellä.

Ristimäestä lähdettyä eivät jalat aluksi tahtoneet isäntäänsä totella, mutta nyt käveleminen sujui jo suuremmitta vaikeuksitta. Etenkin, kun asteli keskitietä eikä pitänyt turhaa kiirettä.

Ja minkäpäs räätälimestari Neulasella olisi kiire ollut.

Hän oli niitä miehiä, jotka eivät liialla työllä itseään rasita. Sananparsi: »Hullu paljon työtä tekee, viisas elää vähemmälläkin», piti räätälimestari Neulaseen nähden liiankin hyvin paikkansa.

Vaikka räätälimestari Neulanen oli jo viisissäkymmenissä oleva mies, ei hän mieheksi vartuttuaan ollut yhtäkään kokonaista päivää työnsä ääressä pysynyt. Silloin, milloin hän ei selkänsä kipeyttä valitellen laiskotellut, silloin hänellä oli aina joku muu tekosyy, jonka nojalla saattoi työnsä keskeyttää ja lähteä kylälle.

Viimeaikoina ei syiden keksiminen tuottanutkaan minkäänlaisia vaikeuksia. Elettiinhän nyt yleistä seurojen, yhdistysten, lauta- ja toimikuntien aikakautta. Näissä kaikissa tarvittiin joutilaita miehiä, joilla oli aikaa ja halua istua päiväkaudet kokouksissa tätä risaista maailmata paikkaamassa ja parsimassa ja kaskuja kertomassa.

Ja mestari Neulanen oli kuin vartavasten luotu tällaiseksi uuden ajan edistys- ja kokousmieheksi.

Hänellä oli aikaa ja halua enemmän kuin tarvittuakaan.

Ja niinpä hän sitten olikin kaikkien niiden yhdistysten lauta- ja toimikuntien jäsen, jotka Risumäen kylälle olivat pesiytyneet.

Ainut seura, itsekseen kuollutta nuorisoseuraa lukuunottamatta, missä räätälimestari Neulanen ei ollut jäsenenä, oli pakanalähetyksen ompeluseura. Siihen hän ei ammattikateuden vuoksi, voinut liittyä. Sitä seuraa hän suorastaan vihasi ja olisi hävittänyt sen niin, ettei siitä olisi jäänyt hajuakaan jälelle, jos hänen näivettynyt nyrkkinsä olisi vain sellaiseen tekoon pystynyt.

Mutta se ei pystynyt.

Risumäen emäntä oli pakanalähetyksen ompeluseuran tuki ja turva.

Ja räätälimestari Neulanen oli monessa suhteessa Risumäen isännästä riippuvainen.

Ei sopinut suututtaa emäntää. Se voi vaikuttaa isäntään. Piruko ne akat tietää. Ja silloin menee pian välit poikki kuin savipiipun varsi.

Räätälimestari Neulanen tiesi tämän ja siksi hän tyytyi pakanalähetyksen ompeluseuralle vain nyrkkiä housuntaskussa pudistamaan ja itsekseen kiroamaan.

Ja kostoa se oli sekin, paremman puutteessa.

Kyllähän se monasti kävi sisulle, kun näin vähään täytyi tyytyä. Mutta minkäs teki.

Akat, peijakkaat, olivat kahvikesteissään puhuneet, että pakanalähetyksen ompeluseurassa tehdään paljon parempi ja siistimpi työ kuin esimerkiksi räätälimestari Neulasen verstaassa. Ja sehän se harmitti, kun sitä sitten vielä pitkin kyliä puhuttiin. Niinkuin ei muka hän, Ryynäsellä, paikkakunnan ja koko pitäjän parhaalla räätälillä, Ryynäsvainajalla, opin käynyt, räätälimestari Optatus Neulanen kykenisi akkojen kanssa kilpasille, tekemään sellaisia vaatteita, että pakanapojat ällistyisivät, kun yllensä vetäisivät.

Ja mitäs ne akat!

Kursimista se heidän neulomisensa on. Paitoja ja alushousuja vain värkkäilevät… fiinimmästä työstä ei puhettakaan. Kun kehtaavatkin, kelvottomat… suutaan soittaa… pirulaiset! —

* * * * *

Mutta nyt oli räätälimestari Neulanen lystillä tuulella.

Risumäen isännän viina oli hänen mielensä kirkastanut. Kintutkin tuntuivat niin köykäsiltä kuin ennen poikasena kyliä kierrellessä.

— Hih, vaan! hän kiljasi ja hypätä loiskautti mielestään hyvinkin korkealle, vaikka tassut eivät kohonneet tantereesta juuri ollenkaan.

* * * * *

Tietä pitkin yhä tallustellessa humala heikkeni vähitellen räätälimestari Neulasen aivoissa. Hän kykeni nyt jo taas tolkullisesti ajattelemaan.

Mukava mies, tuo Risumäen isäntä, hän tuumi? Lojaali kerrassaan… Kutsuu taloon, vie kamariin ja ihan rotevat ryypyt tarjoaa ja parakraahveista paasaa… Vaikka ei se sitä paljaasta vieraanvaraisuudesta tehnyt. Johan nyt… On se sellainen aristooteles… kälmi ja ovela… peijakas. Omaa etuaan aina vain ajattelee kuin auskultantti… Ja sydäntä sillä ei ole ollenkaan… Raaka se on. Väkisen toisen oman ottaa kuin pakteri pellolta kykkypalan… Monelta torpparilta se on jo omaisuuden viennyt, leivän riistänyt kuin Leniini… Armotta on häätänyt… Vääryyttä tehnyt ja uhkailemalla pannut kuin paraskin patavisti. Aina sillä pitää olla joku alustalainen kalvettavana ja piika hyväiltävänä… mokomallakin ihramahalla ja mahometillä… Nyt se sitä Syrjälän Teemua ahdistaa, Teemu kun ei hyppää sen perässä pirtupullo taskussa… Vaikka sehän se taitaa suurin kommervenkki siinä olla, kun Teemu niiden raittiusrakkarien kanssa Hanssun viinatehtaan hävitti… sen panoksen pilalle pani, joka juuri Risumäen isännälle porisi… Siitä ne vihat johtuvat ja paletit alkaa…

Eikähän siinä Teemussa muuta vikaa olekaan… se vain, ettei ryyppää… Mukava mies, osaava ja tekevä. Mutta se akka, Eva peijakas! Se se vain kulkee siellä pakanalähetyksen ompeluseurassa… Ja sitä minä en kärsi… Kostan… Rotesteeraan rotevasti… Paukautan kuin palikalla kalloon… Vai että parempia vaatteita kuin räätälimestari Neulasen verstaassa! Kynsille kopautan, että paukahtaa… Laitan sellaisen pilanssin, joka pistää… Näytän, mikä mies Optatus Neulanen on…

»Sinä kun olet sellainen viisas mies», sanoi Risumäen isäntä. »Sotke sinä asiat kokouksessa niin, ettei niistä saa pirukaan selvää. Kyllä minä vaivasi palkitsen… Vai enkös ole hyvin aina maksanut?»… Hyvinhän se on maksanut. Oikein riskistä ripauttanut… Vaikka pitkemmän tikun aina itse vetänyt… kälmi. Roisto, suoraan sanoen… Ja sitten se iski silmää ja sipisi: »Syrjälä on kaunis paikka. Kelpaisi siinä Neulasenkin asua.» Mitähän se sillä tarkoitti? Ei suinkaan se minua siihen asumaan päästäisi? Mutta jospa se hyvinkin… Palkkioksi niistä hyvistä töistä ja suplimaateista, joita olen hänelle tehnyt… Vääristä todistuksista ja muista… Pirtupulloista ja valheista… Jospa se hyvinkin vuokraisi Syrjälän minulle… Omat saunat ja kaikki…

Ja räätälimestari Neulanen oli niin iloinen ja onnellinen Syrjälän mökkiä ajatellessaan, ettei hän ollenkaan huomannut omantuntonsa pientä levottomuutta, vaan aivan ääneensä virkahti:

— Lähtee se Teemu siitä mökistään, että viukaa… Kyytänsä saavat pakanalähetyksen ompeluseuratkin… perskaleet… Kyllä Risumäen isännällä rahaa riittää… Ja minä puhun aivan akuraatisti niinkuin käsketään… ja enemmänkin…

Räätälimestari Neulasen viimeiset sanat kuuli kankaan laidassa marjailemassa oleva Kulmalan Tihta, vaikkei hän niihin sillä kertaa sen enempää huomiotaan kiinnittänyt.

VIIDES LUKU.

Räätälimestari Neulasen Risumäessä käynti tuli pian Syrjälän Teemun tietoon. Saipa hän osittain kuulla ne puheetkin, joita isäntä ja Neulanen olivat keskenään vatvoneet.

Humalaisten hiljaisuus on sellaista, että heidän sanansa kuullaan paremmin sivullisten korvilla kuin heidän omillaan.

Niinpä Risumäen isännän ja räätälimestari Neulasen keskustelun kuuli tupaan vellipataa hämmentävä piika Amalja luultavasti paremmin kuin keskustelijoista kumpikaan. Ja hän ei malttanut pitää kuulemaansa omana salaisuutenaan.

Sunnuntai-iltana asemalla käydessään hän poikkesi Syrjälään kuten niin usein ennenkin.

Monet kupit kahvia hän oli Syrjälän Eevan nokikylkipannusta juonut, ja se sama asia häntä nytkin veti Syrjälään poikkeamaan.

Ja siinä kahvia juodessa ja Eevan kanssa rupatellessa hän tuli kuin sivumennen maininneeksi Neulasen käynnin Risumäessä ja ne puheet, jotka oli kuullut kamarista tupaan.

Ensin hän aikoi koko asiasta vaieta, mutta muistaessaan monet Risumäen isännän hänelle antamat pettäneet lupaukset, hän aivan kuin pieni kosto mielessä tuli asian paljastaneeksi. Olisi isäntäkin pitänyt häntä toisia parempana, kuten oli luvannut, niin ei hänkään olisi tarpeettomia löpissyt. Mutta eipä pitänyt. Viimeisessä iltamassakin oli kaikkia halaillut, jotka vain lähelle tulivat ja limunaatilla tyttöjä juotellut. Ja sitten yötä myöten oli Kiusalan kylän kautta kotiin koippuroinut… Sen huonomaineisen Sulka-Huldan perässä pihistänyt… Kittiäkös hän on tässä velvollinen tosiasioista suutaan tukkeamaan.

Ja niin se sitten tuli Risumäen isännän katala hanke ennenaikaisesti

Syrjälän Teemun tietoon.

Mahdottomalta tuntui aluksi uskoa Amaljan puheitten paikkansa pitävyyttä. Olisiko isäntä todella niin pikkumainen, että siitä Hanssun viinatehtaan hävittämisestä tällaista kostoa suunnitteleisi? Mitään asiallista syytä ei pitäisi olla. Ja siitäkin on jo niin pitkä aika kulunut… pian kokonainen vuosi.

Aluksi Teemu Amaljan puheille hymyili, mutta sitten hän kävi jo vakavaksi, kun Amalja lupasi panna päänsä pantiksi, ellei asia olisi rikusta rikkuun niinkuin hän sen kertoi.

Mutta mahdottomalta se tuntui sittenkin.

Olihan Teemu itse mökin kivisen ahon laitaan rakentanut, pellot raivannut ja suotakin jo hiukan ojittanut.

Halla oli alkuvuosina suurimman sadon korjannut. Monasti oli ottanut niin tarkkaan, ettei ollut juuri suuhun pantavaa jäänyt. Toissavuonnakin ihan kaikki vienyt…

Pettuun oli silloin aina pitänyt turvautua. Rahaa ei riittänyt niin paljon, että olisi puhtaassa rukiisessa pysytty. Ja velkaa ei tehty. Sitä syrjäläläiset aivan pelkäsivät. Ennemmin nälkää näkivät.

Monena iltana he olivatkin vuosien kuluessa eineettä levolle käyneet ja aamulla murkinatta töilleen rientäneet.

Vallankin alkuaikoina. Silloin, kun mökki oli valmiiksi saatu, ja pieni peltotilkku, vastaraivattu, voimaton, niukan sadon antoi, sadon, josta vielä hallakin vei osansa.

Silloin se piti tiukalla. Ihan hengenpäälle otti… Oikein suolia kouristi. Vieläkin puistattaa, kun muistaa. Ihme, että henki pysyi.

Vaikka Teemu olikin mökkinsä rakennushirret saanut Ristimäestä sellaisella kaupalla, että maksaa sitten kun jaksaa, oli tuvan tekeminen, asuttavaan kuntoon laittaminen, navetan ja muiden välttämättömien suojien rakentaminen vienyt hänen vähäiset säästönsä niin tarkkaan, ettei niistä leivän lisään paljoakaan riittänyt.

* * * * *

Kyllähän moni oli sanonut, kun Teemun mökin laittamisesta puhe tuli, ettei hänen olisi pitänyt Risumäen isännän kanssa kauppoihin lähteä. Kirjalliset, todistajien varmentamat kaupatkaan eivät hänen kanssaan ole kaikistellen pitäneet. Rahalla se on ne rikki riidellyt ja todistajat lahjonut… Kyllä ne tiedetään ja tunnetaan Risumäen nykyisen isännän kolttoset. Pitäköön Teemukin vain varansa.

Mutta Teemu ei näistä puheista piitannut. Hän luotti Risumäen isännän sanaan kuin pukki suuriin sarviinsa.

Talkoolla vedätti mökin hirret paikoilleen. Sen vanhan ladon Risumäen raitin suusta. Eikähän siitä monta kuormaa tullutkaan, pienestä pöksästä. Lahojakin olivat hirret. Toiset aivan käsiin murenivat. Muualta täytyi hankkia lisää.

— Kaikenlaista sontaa se Ristimäki kehtaa myydäkin, puhelivat talkoomiehet. Pellolle ajettavaa törkyä. Ja hyvän maksun ottaa. Ei ole omaatuntoa ukolla. Eikä häpyä.

Teemun Eeva keitti talkoomiehille hyvät kahvit Ruusperin lesken mökissä. Oikein korpun kanssa ajajille tarjosi.

Ja hyvin tulivat hirret perille.

Lähitaloista olikin hevonen ja mies auttamassa. Risumäestä ei.

Risumäkeläiset eivät joutaneet… Teemun talkooseen. Johan nyt.

Sitä kyllä vähän ihmeteltiin. Porttilan Kalle sanoi:

— Mitähän iso Risumäki on meinannut, kun ei ole renkiään talkooseen pannut. Köyhätkin tässä koettavat vointinsa mukaan auttaa. Suurrikkaan ei kannata. Voi saamari sitä saituutta!

— Koskas sinä ennen olet Risumäen isäntää viinattomissa talkoissa nähnyt? kivahti Aholan Manu.

— Enhän minä isäntää ole kaivannutkaan. Renkikin olisi riittänyt.

— Ei se pane renkiäänkään muualle kuin sellaisiin paikkoihin, joihin sitä käydään viinapotun kanssa pyytämässä. Sellainen se on Risumäen isäntä. Etkös sinä, Kalle, sitä vielä tiedä?

— Kyllähän minä sen. Mutta sitähän minä vain ihmettelen, ettei se edes

Teemun talkooseen… Se kun on tämä Teemu taloon vähän kuin sukuakin.

— No, voi sun saamari! rähähti Aholan Manu nauramaan. Vanha mies, etkä vielä sitä tiedä, että huono sukulainen on suttakin pahempi… Ja onkos Teemu sen perässä viinapottu povessa juossut? Häh?

— No, eipä ei… Eihän se Teemu sellaista.

— Ei. Ei se kulje viinapottu povessa eikä ketun häntä kainalossa, kuten monet muut tekevät. Tähän tapaan se tarina jatkui.

Eeva kaatoi pöydän luona kahvia kuppeihin.

— Tulkaapas ottamaan lisää, hän kehoitti.

— Mitäs suotta, miehet estelivät. Kyllä se jo piisaa… Eihän sitä nyt niin juoda, että revetään.

— Ottakaa pois vain, höpötti Eeva. Ja pankaa sokeria sekaan ja kastakaa. Ne ovat hyviä korppuja… Ja puhtaita ovat… Nyykreenistä ostettuja.

Ja talkoomiehet joivat, vaikka tavan vuoksi vähän estelivätkin, kolmannen ja vielä neljännenkin kupillisen. Eevan kahvi oli hyvää. Ihan sitä lystikseen kinnasi.

Kiitellen siitä sitten erottiin.

Ja niin tulivat mökin hirret paikoilleen.

Seuraavana päivänä Aholan Manu ajoi vielä melkein kiitoskaupalla tarpeelliset nurkka- ja muurinpohjakivet, ja niin pääsi Teemu mökkiään rakentamaan.

Intomielin hän kävikin työhön käsiksi.

Maanlaatu mökin paikalla oli kovaa hiekkaa. Ei tarvinnut edes perustusta kaivaa. Mitäpähän vain ohuen routakerroksen mursi ja nurkkakivet väänsi paikoilleen.

Rakennustöissä Teemulla oli hyvänä apuna kolmitoistavuotias poikansa, Antti. Eihän Antista salvoksella paljon apua ollut, mutta raskaimpia hirsiä väännellessä ja nostellessa se tuntui. Ja muuna auttajana hän merkitsi paljon. Sukkela ja huomaavainen kun oli.

Varhaisesta aamusta myöhäiseen iltaan Teemu rakennuksella hääri. Kuin sivumennen keskipäivällä hiukan einehti, entistä lujemmin taas työhön tarttuakseen.

Hirsikerros hirsikerrokselta kohosi rakennus. Sattuihan niitä aina väliin pieniä vastoinkäymisiäkin, mutta suuremmilta haavereilta toki säilyi. Eeva oli Antin kanssa jo kesällä sammaleet nyhtänyt. Mökin paikka oli silloin jo katsottu. Kelpasi niitä kuivia sammaleita nyt varauksen väliin ja salvokseen pistellä. Paljon niitä menikin… Nurkkiin etenkin. Ne olivat hyvin hatarat. Kyllähän Teemu ajatteli aluksi uudet nurkat hakata, mutta kun tupa olisi näin lähes puolella metrillä pienentynyt, niin luopui tuumasta. Pieni siitä tuli näinkin. Ei sitä sopinut enää lyhentää eikä kaventaa. Ja pikemmin sai katon päänsä päälle, kun entisiin salvoksiin hirret asetteli. Mitäpähän lahonneempien tilalle uusia veisteli ja vähemmän lahoja muuten paikkaili.

Mukavalta se oman mökin rakentaminen tuntuikin. Ihan lystikseen sitä teki. Ja vaikka illalla olisi miten kovasti väsyttänyt, niin istahtaa ei vain voinut. Piti milloin mitäkin paikkaa kohentaa ja kääntää… Vasta sitten, kun hämärä tuli ja voimat väsyivät, täytyi työstä lakata… vastenmielisesti. Kun sitten pimeän pakoittamana hetkisen, ennen pois lähtöä, salvoksella istahti, niin voi, miten mukavasti se tuolla rinnassa kiersi, kun ajatteli, että pian pääsee oman katon alle asumaan. Oikein suupieli nauruun venähti ja kyynel, ilon kyynel, poskelle valahti… Ja vasta sitten, kun oli hetkisen levännyt tunsi mies väsymyksen raskaan painon. Päivän ponnistuksista olivat jalat aivan jäykistyneet ja selkä kangistunut. Eipä tahtonut jaksaa kunnolla asuntoon kävellä…

Mutta aamulla taas, hyvin nukutun yön jälkeen, oli väsymys kuin pois puhallettu. Rakennuspuuhat virkistivät mielen ja antoivat voimia vaikeimmatkin vastukset ilomielin voittamaan…

Aamukahvitta Teemu olisi monta kertaa uutisrakennukselleen lähtenyt, ellei Eeva olisi ihan takinliepeistä pitänyt ja sanonut:

— Ehtiihän sinne nyt vähemmälläkin.

— Ei tule muuten valmista, oli Teemu nauraen hymähtänyt. Täytyy pitää pientä kiirettä.

Ja niin oli taas hyräillen lähtenyt.

* * * * *

Huhtikuu läheni jo loppuaan.

Vapuksi Teemu oli aikonut mökkinsä valmiiksi saada, mutta vaikka hän miten raatoi, niin ei ehtinyt. Muuten se jo oli melkein valmis, mutta muuri ja lattia puuttuivat. Ikkunatkin jo olivat seinillä ja ovi paikoillaan. Itse Teemu oli lasinpuitteet ja ovenkin tehnyt. Saranat ja lukon vain oli ostanut. Ja niinpä hän saattoikin uteliaille leikillään sanoa, sitten kun tupa jo oli valmis ja lapset lattialla leikkivät, että kaikki ne tässä mökissä ovat omatekoisia, paitsi akka. —

Nyt siinä tuvassa vasta mukava oli iltahämärässä istahtaa ja ajatella:

Tuohon peräikkunan alle pannaan pöytä. Se on tosin vanha ja huono, ettei oikein kehtaisi uuteen tupaan tuoda. Mutta kun sen korjaa ja maalaa, niin eiköpä tuo menne siksi kunnes ehdin uuden, paremman tehdä… Tuohon ikkunattomalle sivuseinämälle pannaan sänky, aivan peräseinään pää kiinni. Ja mitenkäs se on. Eikös siihen sovi vielä toinenkin sänky. Jahkapa mittaan… Sopii, kyllä sopii. Sängyt ovat sitten siinä. Nurkkaan täytyy tehdä Eevalle kaappi, jossa se saa astioitaan säilytellä… Ja tuonne uuninnurkkaan toinen, ruokia varten… Tai mitä nyt Eevakin sanonee… Joo.

Tällaisissa ajatuksissa Teemu työnsä päätettyään tuvassaan usein iltaisin istui niin myöhään, että Eeva väliin pelkäsi häntä jonkun onnettomuuden kohdanneen.

Kun Eeva sitten Teemulta tämän viipymistä uteli, vastasi hän:

— Viivyinpähän vain… Katselin siellä mökillä ja suunnitteita…

— No, mitä sinä siellä katselit? Näkeehän tuon vähemmälläkin.

— Muuten vain…

Ja keskustelu katkesi siihen.

Eeva ja Teemu olivat luonteeltaan aivan erilaiset. Edellinen jäykkä, suoraluontoinen töksäle, jälkimmäinen sovittelevampi, maltillisempi ja mietiskelyyn taipuvainen.

Eeva saattoi väliin tyhjästä kiukustua ja turhasta pauhata kuin porokello. Silloin häntä ei huvikseen kuunnellut. Puhetta tuli kuin turkin hiasta. Ei siinä sanoja punnittu eikä niiden vaikutusta udeltu. Huudettiin vain huudon vuoksi, että suupielet vaahtosi… Eeva oli muuten tekevä, terhakka ja osaava ihminen. Kyllä häneltä työ sujui. Eipä löytynyt juuri naista, joka hänelle kyntti, ja huonot miehetkin olivat helisemässä. Ensimmäisenä hän leikkuupelloilla hääri ja heinäniityillä liikkui. Ja kyllä siinä silloin laiskemmatkin paraansa panivat, kun Eeva reuhtoi mukana… Eivät kehdanneet vätystellä. Olisi pian pilkaksi pistänyt… Nauranut ja naurattanut.

Toisenlainen oli Teemu. Hän ei liikoja puhunut eikä turhia tolissut. Sanoipahan kuitenkin silloin tällöin joukkoon jonkun leikillisen sanan, joka väliin kirvelikin, kehen se sattui. Mutta työmies hän oli vertaa vailla. Ei juuri sellaista työtä löytynyt, josta hän ei olisi suoriutunut. Sanottiinkin, kun vaikea työ eteen tuli, että olisipa tässä nyt Syrjälän Teemu, kyllä hän tekisi.

Kylällä luultiin, että se oli Eeva, joka Teemun huushollissa isännyyttä piti. Mutta se oli harhaluulo. Kyllä Teemu sentään perheen päämies oli. Teemun suuttuessa ei Eevan auttanut muuta kuin vaieta. Se tapahtui tosin harvoin, että Teemu Eevan suun tukki. Mutta milloin se sattui, oli mukinat heti lopetettava. Ennen nuorempana, vielä ryyppyyn menevänä, pienessä pirinässä ollessaan ei Teemu sietänyt Eevan rompotusta ollenkaan. Oli silloin suorasukaisempi. Ihan kirota täräytti, löi nyrkkiä pöytään, että astiat helisi:

— Suu kiinni, akka!

Mutta se tapahtui aniharvoin. Vuosikausiin ei enää ollenkaan. Teemusta oli tullut aivan raitis mies. Ei kannata ryypätä, oli sanonut. Hukkaan siinä raha menee. Sama kuin järveen heittäisi…

Jo vuosikausia Teemu oli oman mökin laittamista ajatellut. Ei ollut siitä kuitenkaan kenellekään mitään virkkanut. Oli tuuminut, että kukapa mulle maata sen verran luovuttaisi, että mökin sijan.

Viimein tämä oman mökin kaipuu oli käynyt niin voimakkaaksi, että sitä ei voinut enää mitenkään vastustaa… Melkein väkisten täytyi lähteä siitä Risumäen isännälle puhumaan, kun se mieluisin mökin paikka oli juuri Risumäen maalta löytynyt.

Höylisti oli Risumäen isäntä Teemun arkaan pyyntöön suostunut.

Ihmeteltävän myötämielisesti.

— Mitäs muuta. Tee vain mökki itsellesi, oli sanonut. Osta tuo lato tuosta raitinsuusta. Siinä on vielä hyvät hirret.

— Mitähän se maksaa? oli Teemu kysynyt.

— Kyllä siitä hinnasta aina sovitaan. Maksa sitten kun jaksat, oli isäntä sanonut.

— Paljonkohan siitä maasta pitäisi maksaa, ja minkäverran minä sitä saisin?

— Ota niin paljon kuin haluat. Kyllähän sitä kangasmaan syrjää siinä riittää.

— Enpä minä sitä liikoja… Milläpäs minä sen maksaisin… Mutta saisinkohan minä sitä pari kolme tynnyrinalaa?

— Riittääkö se?

— Eiköpä tuo riittäne.

Se on hyvä paikka, se Kiviahon syrjä.

Mutta ettet sanoisi minua nylkyriksi, niin pannaan siitä vaikka pari sataa tai sataviisikymmentä vuodessa ja leikkuuaikana kolme työpäivää teiltä jokaiselta.

Teemun mielestä siinä oli hintaa jo liikaakin, mutta kun isäntä ei suostunut alentamaan, niin hän myöntyi ennenkuin rakkaasta mieliteostaan luopui.

— Koskas se sitten mitataan ja erotetaan? oli Teemu kysynyt.

Mitäpä mittaamisia ja erottamisia siinä on. Kyllähän sinä tiedät, mitä sulle kuuluu ja sillä hyvä.

Eiköhän sentään selvyyden vuoksi

Mitäs turhia! Kyllähän miesten puhe muutenkin pitää paikkansa.

Sovittiin siinä sitten niin kuin isäntä tahtoi. Teemun uudistetuista pyynnöistä tehtiin kuitenkin jonkinlainen kirjallinen sopimus kahdeksikymmeneksi vuodeksi, oikeudella jatkaa sitä sitten vielä samoilla ehdoilla yhtä pitkäksi ajaksi. Renki ja päivämies, panivat puumerkkinsä isännän kirjoittaman sopimuksen alle. Paperi jäi isännän haltuun. Missäpä minä sitä säilyttäisin, oli Teemu sanonut.

Paluumatkalla Teemu kyllä isännän suopeutta ihmetteli, mutta oli kuitenkin niin iloissaan mökin paikan saadessaan, ettei siihen sen enempää huomiotaan kiinnittänyt… Kyllä hän muisti, miten Risumäen isäntä oli Heinälän leskeltä mökin viennyt. Mutta heilläpä ei ollut kirjallista sopimusta. Ainoastaan suullinen kauppa. Sitten Heinälä kuoli ja todistajat kuolivat… Vuoden kuluttua isäntä ajoi lesken pois mökistä ja vuokrasi sen räätäli Neulaselle…

Mutta ehkei se minulle niin tee, Teemu ajatteli. Ja onhan meillä sitäpaitsi kirjallinen sopimus… Kyllä se pitää, vaikka suupuheet pettävätkin…

* * * * *

Nyt oli mökki niin valmis, että siihen voitiin muuttaa.

Eteinen siitä vielä puuttui, ja tupaan johtavat portaat olivat puolitekoiset. Mutta mitäpäs niistä. Ne olivat puutteita, joita omaa mökkiä vuosikausia kaivanneet eivät huomanneet. Tai jos huomasivatkin, eivät niistä välittäneet. Ehtihän ne tehdä…

Oikein hevosella ne Teemun tavarat tuotiin, vaikkei niistä täyttä kuormaakaan karttunut.

Aholan isäntä oli sanonut, kun Teemu häneltä hevosta epäröiden pyysi:

— Ota vaikka kaksi, jos haluat. Maksu ei tule kysymykseen.

Se olikin reilu mies, oikea miesten mies, Aholan Matti isäntä.

Monta vuotta Teemu oli perheineen Aholan porstuanperäkamarissa asunut. Ja hyvä oli ollut asuakin. Vuokra oli halpa, ja talonväki laatuihmisiä isännästä ruveten. Hyvin siinä oli toimeen tultu. Varsin mukavasti olisi voitu vieläkin asua… mutta kun se oman mökin kaipuu oli suuri… niin minkäs teki. Muuttaa täytyi hyvästäkin talosta.

Olisihan sen Aholan maaltakin mökinpaikan saanut, mutta lähemmäksi rintakyliä mieli veti…

Ja niin täytyi mukavista ihmisistä luopua.

Hyvästellessä tuli isäntä vielä portille ja jälkeen huusi:

— Jos vastakin hevosta tarvitset, ennenkuin oman ostat, niin kyllä meiltä saat, kun vain käyt hakemassa. Ja samaan hengenvetoon lisäsi:

— Poiketkaa talossa muulloinkin kuin ohi kulkiessanne.

Niin oli sanonut Aholan isäntä. Eivät ne kaikki alempiaan niin kehotteleisi. Kiitteleisivät itsekseen, kun eroon pääsisivät. Kyllä ne tiedetään ja tunnetaan tämän puolen isoiset. Ei niiden hyvyydestä köyhä kostu… Eihän Risumäen isäntäkään tuntenut entisen torpparinsa poikaa, vaikka poika oli monet päivätyöt nuorempana taloon tehnyt, ennenkuin vasta sitten, kun poika lyseon koulusta pappina palasi.

* * * * *

Hyvä oli omassa mökissä asua. Oikein se tuntui mukavalta.

Ja kaunistakin täällä jo oli.

Tupa tosin oli pieni. Hädintuskin Teemun vähäiset huonekalut siihen sopivat. Kun sängyt, pöytä ja tuolit oli asetettu paikoilleen, niin eipä lattialle liikoja tiloja jäänyt. Sen verran vain, että liikkumaan pääsi.

Mutta kaikki oli niin siistiä ja puhdasta; Miten soma se tuo nurkkakaappikin tuolla peränurkassa on. Voi hyvänen aika! Aivanhan se on kuin Risumäen uusi piironki… melkein kuin opettajan kaupungista tuoma astiakaappi… Kelpaa sitä siihen astiansa ja tavaransa järjestää…

Ja entäs hellan luona oleva hylly! Sehän on kuin itse apteekin hylly, täynnä keittoastiaa niin, ettei kahvipannulle tilaa riitä. Siinä on pata, siinä kasaria kaksi ja… Niin, oikeastaan siinä ei muuta ollutkaan. Onnellisissa silmissä näytti kaikki niin suurelta, loistavalta.

Ja tuvan seinät! Voi komeutta suurta! Puhtautta ne loistivat kuin pappilan tupa. Lattia hohti kuin hiekalla hangattu kehlon pohja. Ja tiilenvärinen muuri paistoi kuin kirkon seinä kirkkaimpana kesäpäivänä.

Kelpasi sitä sellaisen loiston ja komeuden keskellä elää ja hengittää.

Kauan siinä ensimmäisenä iltana Syrjälän asukkaat uutta mökkiään äänettöminä ihailivat. Katselivat joka paikkaa pienessä tuvassaan ja painoivat kaiken näkemänsä mieleensä, imivät sieluunsa niin voimakkaasti, ettei kuva sieltä koskaan kaikkoaisi…

Kun tupa saatiin kaikin puolin kuntoon, eteinen valmiiksi ja portaat paikoilleen, ryhdyttiin joukolla pihamaata ja lähintä ympäristöä kaunistamaan.

Teemu itse tarttui tulisesti kuokanvarteen, öillä päiviä jatkoi… Ja pian pieni peltotilkku Kiviahon karuun syrjään syntyi, ja vuosi vuodelta kuokos laajeni…

Eeva lasten kanssa pihamaata puhdisti, kantoja kiskoi ja liikoja puita poisti. Antti poika hääri oikeana puutarhurina. Hän oli kansakoulussa oppinut vähin yhtä ja toista. Ja kaiken taitonsa ja kauneusaistinsa hän herkällä lapsen mielellä käytti oman mökin ympäristön somistamiseksi. Pian pieni lehtimaja pihanurkkaan ilmestyi ja kaunis kuusiaita rakkaimman paikan maan päällä jo syksyyn mennessä maantiestä eroitti.

Syrjäläläiset viettivät näinä aikoina elämänsä kauniimpia hetkiä.

Pian pihakoivuihin ensimmäiset linnut ilmestyivät… Käen kukunta ja rastaan raksutus etempää korviin kantautui…

Jos kaikki päivät kauniita olivat, niin illat vielä ihanampia. Etenkin lauantai-illat… Saunan suloinen tuoksu tuulen mukana jo kaukaa sieraimiin tuli, ja saunassa uusien vastojen ihana kosketus ihon pintaa hellästi hyväili, viikon vaivat ja vastoinkäymiset ruumiista pois karkoitti ja mielestä loihti. Ja kun saunasta tultua sai verkalleen kivelle istahtaa, ja lämmin kesätuuli ruskettunutta, mutta nyt punoittavaa ja höyryävää raatajan ruumista hyväili, niin voiko ihminen milloinkaan suurempaa nautintoa tuntea ja parempaa työn vaivojen palkitsemista toivoa…

Ja entäs ne suloiset sunnuntaiaamut!

Milloin et kirkkoon kiiruhtanut, sait nukkua tavallista myöhempään… Ja herättyäsi avoimesta ikkunasta pihapuissa visertävien lintujen laulua kuunnella…

Se oli jotakin niin kaunista ja pyhää, että herkimmällä hetkellä kyynel, ilon kyynel, silmäkulmaan herahti…

Ja nyt. Nytkö heidän pitäisi tästä rakkaaksi käyneestä majasta muuttaa? Sanoa ikuiset jäähyväiset vanhojen päivien varaksi ajatellulle tuvalle, savuttuneelle saunalle, Haavoittuneelle navetalle, pienille pelloille, pihamaalle… Kaikelle sille, jolle he olivat vuosien vaivat uhranneet, raataneet varhaisesta aamusta myöhäiseen iltaan, että selkä on köyristynyt, käsi kovaksi ja känsäiseksi käynyt.

Tämäkö on Jumalan tahto?

Eikö löydy maassa oikeutta? Rikkaatko täällä vain määräävät ja rahan voimalla lain ja oikeuden päälaelleen kääntävät? Eikö köyhällä ole mitään sanomista? Eikö köyhän puhetta kuulla silloin kuin rikkaat rehkivät ja totuutta vääräksi vääntävät?

Minkä kuolemansynnin he ovat tehneet, että heiltä vanhojen päivien pieni pesä aiotaan särkeä, katto pään päältä riistää ja oman rakentamansa mökin ovi iäksi sulkea?

4 — Mökistä maantielle.

Tätä pientä piennarta, karua kankaan syrjää ja vähäläntää tölliäkö ison Risumäen isäntä on vailla? Eikö hän ilman tätä voi tässä maailmassa tulla toimeen? Tarvitseeko hän tämän elääkseen, kuten he tarvitsevat, vai saaliin himostako hän tähän matalaan majaan aikoo kyntensä iskeä ja vanhukset tielle viskata?

Ja millä oikeudella?

Väkevämmän oikeudella. Rahan voimalla.

Eikö köyhällä ja vähäväkisellä ole oikeutta, lain turvaa?

Ei silloin, kun lain kirjain vääräksi väännetään ja totuudelta rahalla silmät puhkaistaan.

Mutta onko se oikein?

Totuus maan perii, sanotaan kuolemattomassa sanassa.

Missä on silloin totuus, kun vääryys rehoittaa ja vilppi ja viekkaus vaunuissa ajavat?

* * * * *

Tällaiset ajatukset askartelivat Syrjälän Teemun aivoissa sinä iltana, kun hän piika-Amaljalta Risumäen isännän aikeet kuuli.

Väsyneenä hän viimein vuoteelleen heittäytyi ja oikeuden voittoon luottaen pian makeaan uneen nukahti.

Mutta hänen vaimonsa, Eeva, valvoi vielä myöhään, ja vasta aamupuolella yötä vettynein silmin vuoteelle vierähti.

Voi, miten raskasta!

KUUDES LUKU.

Nyt elettiin syyskuussa ja syksyn tuntua oli ilmassa.

Päivät olivat harmaita, painostavia… Tuuli vinkui viidakoissa ja honteloita heinänkorsia helisti.

Lyijynraskaana lepäsi taivas tienoiden yllä ja vihmoi vesiään kuin kiukuissaan itkevä ihminen kyyneleitä.

Tiet olivat yleensä kuran ja melkein läpipääsemättömän ravan peitossa.

Ei niillä näillä seuduin montakaan kulkijaa viikkokausiin kävellyt.

Alavilla mailla pellot veden vallassa huppelehtivat ja olivat mäkien rinteilläkin niin märkiä, että hyvä, kun huonon perunasadon sai niiltä kunnolla korjatuksi.

Nurmet, niityt ja peltojen pientareet olivat kesäisen vihreytensä menettäneet, ja haalistuneet heinänkorret syksyinen sade kuin uhalla maahan pieksi ja viimeisenkin suven suloisuuden niiltä riisti. Tuuli pudotteli puiden kellastuneet lehdet… Hyinen kylmän henki nurkissa tohisi, hallaa huokui. Koko luonto valmistautui kuin korkeimman käskystä aikaista talvea vastaanottamaan… talvea, joka tänä vuonna kylmästä, sateisesta syksystä huolimatta tavallista myöhempään alkoi puroja kuivailla, järviä jäätää ja valkoista vaippaansa lakeuksien yli levitellä.

Kinnarniemen pitäjän vuokralautakunnat olivat tänä syksynä ahkerassa työssä. Torppien, vuokra- ja mäkitupa-alueiden itsenäistyttäminen oli loppuun suoritettava. Siksi ei sopinut kuhnailla. Vaikka vastenmielisestikin, oli ukkojen kuitenkin torpasta torppaan ja mökistä mökkiin kuljettava, satoi tai tuuli. Harvoissa paikoissa oli isännän ja vuokraajan väli itsestään, ilman vuokralautakunnan väliintuloa selvinnyt. Kura roiskui kunnan luottamusmiesten kantapäistä, kun he sateen koittamia teitä patikoivat…

Monessa paikassa olivat jo poikenneet, useammassa oli vielä poikettava.

Vähäväkiset odottivat jännittyneinä vuokralautakunnan kaikkivoipaa vaikutusta. Isännät, manttaalinomistajat, käsiään hykertelivät puolueettomien punnitsijain päätöksille… jos ne hyviä olivat. Karkeasti kirosivat, jos pahasti panivat.

Risumäen isäntä hyppi ilosta, kun sai tahtonsa toteutetuksi… kälmi. Oli saanut opettajan, joka oli vuokralautakunnan puheenjohtaja, uskomaan, että Syrjälän Teemu on pyytänyt vuokralautakuntaa ratkaisemaan hänen ja Risumäen isännän välistä riitaisuutta. Räätälimestari Neulanen oli pyynnön vielä vahvistanut.

Ja nyt vuokralautakunta on menossa Syrjälään sovinnon henkeä hieromaan. Risumäen isäntä seuraa mukana. Kyyräilee jäljessä kuin hiirtä vaaniva kissa… Silloin tällöin Neulasen kanssa supisee. Pakosta pitää isännän pelissä mukana olla, vaikka vähän ilettääkin, selvää miestä. Laki ja reklementit eivät kuulu muuten mukautuvan.

Syrjälässä on vuokralautakunnan tuloa jo kauan odotettu. Kulkevilta oli kuultu, että tänään tulevat.

Tavallista aikaisemmin on Syrjälässä jalkeilla oltu. Aamiainenkin on alakuloisina syöty, ja jännittyneinä nyt vuokralautakuntaa odotetaan. Äänettöminä liikutaan edestakaisin ja askareet toimitetaan. Tavantakaa kurkistetaan ikkunasta maantielle. Ja kun mitään ei näy, raskaasti huoaten käännytään hetkeksi pois päin, mutta pian taas takaisin palataan.

Teemu on oikein pyhäpukimissa ja Eevakin on, harvinaisia vieraita, ankaria lakien ja oikeuksien noudattajia varten itsensä siistinyt.

Painostava ja alakuloinen on vanhusten mieli. Ei ole lähettyvillä ketään, keltä neuvoa kysyisi… Lapsetkin, aikuisiksi varttuneet, suurin kieltäymyksin ja puutetta kärsien kasvatetut, ovat maailmalle menneet, pois pienestä pesästä pyrähtäneet omaa onneaan etsimään. Kukapa heitä, vanhoja, nyt kuulisi…

Rauhattomina he mökissään liikkuvat, yhä vain maantielle tähyävät.

— Nyt ne tulevat, ilmoittaa viimein Teemu, ja hänen sydämensä pampattaa pahemmin kuin raskaimman ponnistuksen jälkeen.

— Tulkoot, äännähtää Eeva painokkaasti. Eivät ne meitä kumminkaan puremata nielase.

Kello onkin jo kohta kymmenen, kun vuokralautakunnan jäsenet, saapuvat

Syrjälään.

Aholan isäntä, vuokranantajain edustajana, astuu ensinnä tupaan ja kuulumisia kysellen kädestäpitäen tervehtii. Sitten tulee opettaja Viisainen, lautakunnan puheenjohtajana, ja räätäli Neulanen vuokranottajain edustajana, ynnä pari muuta lautakunnan jäsentä. He eivät kättele, muuten vain hyvää päivää toivottavat. Viimeisenä vääntää Risumäen isäntä. Hetken hän ovensuussa seisahtaa kuin ajatuksiinsa vaipuneena ja sitten kuin hiukan häpeissään, epäröiden ojentaa kättä.

Hitaasti tarttuu Teemu ojennettuun käteen, mutta Eeva ei ole sitä huomaavinaan, Juudaksen kättä, selkänsä vain kääntää ja Aholan isännälle puhelee.

— Onpa siinä vieraille istuntakin, sanoo Teemu, kun tulijat eivät heti istuunnu.

Painavat siinä miehet hitaasti puuta, mutta opettaja Viisainen astuu arvokkaasti pöydän ääreen avaa salkkunsa ja ottaa sieltä esille joukon papereita. Räätäli Neulanen muuttaa opettajan rinnalle pöydän päähän. Risumäen isäntä painautuu aivan ovensuuhun.

Ollaan kotvan ääneti. Pidetään juhlallinen lepohetki. Opettaja

Viisainen selailee vain papereitaan nimensä mukainen ilme kasvoillaan.

Ulkona sataa kuin saavista kaataen ja voimakas tuuli pieksää sadepisaroita Syrjälän mökin matalaa ikkunaa vastaan kuin kuolinkelloja soittaen… raskaasti, rauhattomasti.

Tuvassa vallitsee painostava hiljaisuus.

Opettaja Viisaisen paperien rapina antaa kuitenkin hiukan eloa tähän synkkään tunnelmaan. Muurin raossa sirittävä sirkkakin on hetkeksi hellittänyt. Sekin ikäänkuin vierastaa outoja tulijoita. Kuuntelee… pienen pirauksen päästää… ja taas vaikenee. Kun se on kotvan kuunnellut, virittää se pian voimakkaan virtensä, sirittää niin iloisesti, ettei moista ennen kuultu…

Sirkan siritys havahduttaa tuvassa olijatkin.

— Onpas tässä talossa sirkkoja, virkkaa opettaja Viisainen yhä vain papereitaan silmäillen.

— No, kuuluupa olevan, aivan kuin Egyptissä ennen vanhaan, jatkaa opettajan puheeseen räätäli Neulanen.

— Omiksi tarpeiksi, urahtaa Teemu.

Taas istutaan ja tuumitaan.

Keskustelu ei vain tahdo päästä alkuun. On kuin kaikkia painostaisi jokin salaperäinen, sanoin selittämätön…

Teemu luo tutkivan silmäyksen tuvassa istujiin, etenkin Risumäen isäntään, ja Eevaan päin kääntyen sanoo tälle.

— Panehan pannu tulelle. Harvoin meillä tällaiset vieraat poikkeavat.

Eeva noudattaa äänettömänä annettua kehoitusta.

Toiset istuvat yhä totisina paikoillaan, lipevyydestään kuulu

Neulanenkin.

Mutta viimein pääsee opettaja Viisainen tehtäväänsä käsiksi. Aluksi pari kertaa rykäisten, kuin arvokkuuttaan korostaen, hän ottaa suunvuoron:

— Kinnarniemen pitäjän läntisen piirin vuokralautakunta on maanviljelijä Vilppi Risumäen ja mäkitupalaisen Teemu Syrjälän yhteisestä pyynnöstä kokoontunut paikan päälle selvittämään erimielisyyttä, joka mäkitupa-alueen lunastus- ja itsenäistyttämisasiassa on syntynyt maanomistajan ja maanvuokraajan välille. Vuokralautakunnan puheenjohtajana minä julistan kokouksen avatuksi ja kehoitan asiallisia väittelyittä sopimaan riitaisuutensa.

Sirkan laulu on taas vaiennut. Laulaja aivan kuin kuuntelee.

Teemun silmät sumenevat. Kuuliko hän oikein… yhteisestä pyynnöstä… selvittämään erimielisyyttä… joka lunastus- ja itsenäistyttämisasiassa on syntynyt. Kenen yhteisestä pyynnöstä? Mitä erimielisyyttä? Eihän hän ole tänne ketään pyytänyt… eikä hänellä ole kenenkään kanssa mitään erimielisyyttä ollut. Veroni olen maksanut ja taksvärkkini tehnyt… Ei, nyt minä en ymmärrä.

Hämmennyksestään tointuen hän katsoo ensin pöydän takana olevaan opettaja Viisaiseen, sitten allapäin istuvaan Risumäen isäntään ja luihukatseiseen räätäli Neulaseen. Mitä nämä miehet ajattelevat? Aholan isäntä ei ainakaan voi olla näiden kanssa samaa mieltä, ei koskaan. Sellainen reilu omantunnon mies ei alennu koiruuksiin.

Sitten hän sanoo verkalleen:

— Minä en oikein ymmärrä, mitä opettaja äsken sanoi, ellen väärin kuullut. En minä ole tänne ketään kutsunut, eikä minulla Risumäen isännän kanssa ole ollut minkäänlaista erimielisyyttä mökkiä koskevissa asioissa. Veroni olen maksanut säntilleen ja taksvärkkini tehnyt aikanaan. Vai enkös ole, isäntä?

Isäntä pyörittelee lakkia käsissään ja on kuin kuumilla kivillä istuisi.

Räätäli Neulanen mulkoilee pilkallisesti, heiluttaa jalkaansa ja sylkeä ruiskauttaa lattialle.

Aholan isäntä istuu vakavana ajatuksiinsa vaipuneena.

— Tuota, tuota, aloittaa Risumäen isäntä yhä lakkiaan heilutellen ja lattiaan katsellen. Onhan se maksanut… Mutta viime ja tämän vuoden verot ovat maksamatta…

— Niin ovat, myöntää Teemu väliin. Isäntä ei ole maksua ottanut vastaan. Olen tarjonnut sitä itse ja vieraidenmiesten välityksellä.

— Sepä kumma, tohahtaa Neulanen leveisiin sieraimiinsa. Kyllä minulta on vero otettu, kun olen sen ajallaan maksanut…

— On tai ei, se ei kuulu nyt tähän, keskeyttää opettaja.

— Miks'ei kuulu, väittää Neulanen. Kuuluupa hyvinkin. Kun lojaalisti veronsa maksaa, komtantisti kuittauttaa, niin silloin ei synny tällaisia turhia symppatiijoja. Neulanen puhuu, kuten jo aikaisemmin olemme huomanneet, mielellään hyvin suurpiirteisesti ja käyttää sanoja, joiden merkityksestä ei itsekään ole selvillä.

— Onko tämä, mitä Syrjälä tässä sanoo, totta? kysyy opettaja Risumäen isännältä.

— Eipä vainkaan, ynähtää taas Neulanen. Minunkin kuulteni on Teemu sanonut, että kutsutaanpa tänne vuokralautakunta asioita justeeraamaan, elleivät ne muuten selviä, hän valehtelee silmää räpäyttämättä.

Opettaja kopauttaa kynällä pöytään:

— Minä kysyin Risumäen isännältä, enkä räätäli Neulaselta.

Isäntä epäröi. On kahden vaiheilla… Selvin päin ei tahdo kehdata oikein valehdella. Niin paatunut ei hän sentään vielä ole. Mutta mikäs, tässä muukaan auttaa, kun tuli alotettua, perhana! Parempi olisi ollut perääntyä aikoinaan… Nyt se on myöhäistä. Kunniakin tästä jo kärsii, suuren Risumäen isännän kunnia. Mitenkäs tästä nyt selvitään. Piru, kun se pirtupullokin unohtui kotiin… Rohkaisuryyppyä tarvittaisiin…

Pian hän kuitenkin tilanteesta selviää. Kolkuttavan omantunnon ääni oli niin monasti ennenkin saanut vaieta. Suuremmitta vastuksitta se nytkin hiljaiseksi heittyi.

— On ja ei, myönsi ja kielsi hän kaksimielisesti. Kuten räätälimestari Neulanenkin tässä jo sanoi, on Teemu tahtonut tänne vuokralautakuntaa, käskenyt minun sitä pyytämään. Aikaa en muista, mutta niin on asia.

Nytpä taas möit sielusi paholaiselle, ilkkui itsekseen räätäli

Neulanen. Pelkäsinkin jo, että minut vain permeen panit.

Isäntä jatkoi:

— Ja vuokraa taas ei ole maksettu sitä määrää, mitä minä olen pyytänyt.

— Paljonko isäntä on vuokraa vaatinut? tiedustaa opettaja.

— Tuhatkuusisataa vuodessa.

— Sellainenko on sopimus?

Syntyy hetken äänettömyys. Risumäen isäntä pyörittelee hermostuneesti lakkiaan. Räätäli Neulanen viheltelee hiljaa, rummuttaa sormillaan pöytää ja altakulmain luihusti luimistaa. Aholan isäntä puhelee hiljaa Eevan kanssa, seuraten kuitenkin toisella korvallaan kokouksen kulkua.

— Sopimus on ollut kaksisataa markkaa vuodessa ja kolme työpäivää taloon elonleikkuuaikana, vastaa Teemu asiastaan varmana.

— Mistäs niin halvalla tällaisen kauniin ja yytsiikaavan lukaalin saa, tokasee taas Neulanen. Eiköhän se ole pötypuhetta. Julkaisematon manifesti…

— Puhu sinä, Neulanen, vasta sitten, kun sinulta kysytään,- sanoo Teemu painokkaasti.

— Minä olen tämän vuokralautakunnan valtuutettu jäsen, ja minulla kansan valitsemana luottamusmiehenä on oikeus puhua ja päätellä juristi sen selväpiirteisesti ja loojaalisti missä hyvänsä, intti Neulanen.

— Puhutaanpa asiasta ja maltillisesti, huomauttaa opettaja.

— Se on oikein, vahvistaa Aholan isäntä. Ja Neulasen puoleen kääntyen jatkaa:

— Ei tässä turha suukopu eikä tuulenpieksentä auta.

— Ei autakaan, myöntää Neulanen. Mutta kun asia on näin riitillis-juristista laatua, täytyy kaikki lainpykälät ja parakraafit ottaa huomioon, että kysymys pysyy oorningissa.

— Minkälainen se sopimus sitten on ollut? kysyy opettaja nyt Risumäen isännältä.

— Ei meillä mitään varmaa sopimusta ole ollut, valehtelee isäntä silmää räpäyttämättä. Hän oli jo voittanut omantunnon syyttävän äänen, vaimentanut sen kokonaan kuulumattomaksi.

— Sepä perhana, kivahtaa Teemu, jota isännän kieräily kismittää. Vai ei ole ollut. Eikös isäntä muista, kun yks'kolmatta vuotta takaperin sopimus tehtiin. Isäntä itse sen vielä kirjoittikin. Ja renki-Jussi ja Heinälän Matti panivat puumerkkinsä alle.

— Tuo paperi tänne, sanoo isäntä, äänessä ilkeä, pirullinen sointu.

— Tännekö? kysyy Teemu ihmetellen. Sehän on mahdotonta! Paperi jäi isännän haltuun… ja todistajat ovat kuolleet. Mitenkäs minä voin sen tänne tuoda.

Opettaja on ymmällä. Eipä taida asia aivan selvä ollakaan. Mutta lakia ja asetuksia on noudatettava.

— Onko ollut kirjallinen vuokrasopimus? hän kysyy.

— On, vastaa Teemu.

— Ei ole, väittää Risumäen isäntä.

— Toinen sanoo on ja toinen ei, jatkaa opettaja neuvotonna. Mahdotonhan tässä on selvyyttä saada, kumpi riitapuolista on oikeassa.

— Tietäähän sen, kumman sanalle tässä on paino pantava, puuttuu puheeseen Neulanen. Ainahan ne lakimiehetkin tällaisissa asioissa juristeeraavat ja funteeraavat ja sitten paukauttavat kuten paktumi edellyttää. Aina siinä arvokkaamman sana on painavampi ja traamallisempi.

— Mahdoton sitä on tietää, virkkaa verkalleen Aholan isäntä. Ja

Risumäen isännän puoleen kääntyen kehoittaa:

— Eiköhän olisi parasta, että sopisitte asian keskenänne. Eihän siitä näinkään mitään tolkkua tule.

— Täällä olisi kahvia, sanoo Eeva väliin. Olkaa hyvät ja ottakaa.

— Juodaanpa tosiaan kahvit ja sovitaan asiat, innostuu opettaja, nousten kahvia ottamaan.

— Se minustakin on paras, lisää Aholan isäntä kahvia hörppiessään.

— No, Neulanen kanssa, ettei kielen kannat kuiva, kehoittaa Eeva räätäliä, joka ei äskeistä tarjousta ollut huomaavinaan.

Neulanen äkämystyy Eevan piikikkäästä huomautuksesta, tohauttelee leveihin sieraimiinsa, rypistelee otsaansa ja vasta monen kehoituksen jälkeen ottaa kupin käteensä.

Vastahakoisesti, happamin naamoin Risumäen isäntäkin kahvinsa juo, altakulmain luimistelee, kieltään lipoo, ja pitkin seiniä ja väliin ulos ikkunasta katselee.

Toiset tyhjentävät kuppinsa mielihyvin. Opettaja ottaa vielä kolmannenkin kupillisen ja Eevan kahvia hyväksi kiittelee. Juotuaan hän sytyttää savukkeen, palaa entiselle paikalleen ja silmäilee taas papereitaan.

Aholan isäntä täyttää piippunsa kotikasvuisella, Risumäen isäntä pistää hellankulmalle muljauttamansa nuuskamällin uudelleen huuleensa ja räätäli Neulanen pikanellipötkön poskeensa.

Aikansa tupakoituaan opettaja katkaisee äänettömyyden.

— Jahah, jatketaanpas taas, hän sanoo. Minusta tuntuu, jos asianomaiset eivät sovintoa tee, että vuokralautakunnan on vaikea tätä asiata nyt ratkaista. Toinen väittää, että on tehty kirjallinen sopimus ja toinen, että ei ole. Kumpaa tässä on uskottava?

— Tietenkin Risumäen isäntää, sävähtää Neulanen äskeisestä kiukuissaan.

— Yhtä hyvin Teemua, virkkaa Aholan isäntä rauhallisesti.

Vuokralautakunnan toiset jäsenet eivät halua ilmaista mielipidettään.

Ääneti vain istuvat ja valmista odottavat.

— Kun asia on näin hämärä ja kun asianomaiset eivät tällä kertaa voi kumpikaan väitettään todistaa, niin minä ehdotan, että kysymystä ei nyt tässä kokouksessa tämän paremmin vielä ratkaista, vaan pidetään vastedes määrättävänä päivänä uusi kokous, johon asianosaiset tuokoot kaikki näytteet ja todistukset, joiden nojalla tahtovat oikeuttaan valvoa. Onko tämä vuokralautakunnan yhteinen mielipide? Tai minä kysyn ensin:

— Haluavatko asianomaiset sopia asian keskenään ilman vuokralautakunnan välitystä?

— Saahan sitä yrittää, vastaa Teemu levollisesti.

— Ei, jyräyttää Risumäen isäntä.

— No, mitäs vuokralautakunnan jäsenet sanovat?

— Yhytään opettajaan, kuuluu useammasta suusta.

Aholan isäntä ei vastaa opettajan kysymykseen. Mutta Risumäen isännälle hän sanoo:

— Sovi pois sinäkin. Mitäs turhia rettelöit.

— Ei passaa, murahtaa Risumäen isäntä.

Ja räätälimestari Neulanen supattaa lähellä istuvalle Tupalan Kallelle:

— Tällaista suurta replatsuunikysymystä ei passaa mitenkään ilman taktillisia vaktoja ratkaista. Kaikki ropleemit pitää olla akuraatisti selvillä ennenkuin vuokralautakunta voi asian justeerata ja jetsulleen saada.

Eeva kuulee Neulasen puheen ja hellan luota virkkaa tälle niin kovasti, että kaikki kuulevat:

— Eiköhän olisi paras, että räätäli Neulanen justeeraisi ja replakoisi omat asiansa ensin ja vasta sitten toisten asioihin sekaantuisi.

Räätäli Neulanen ei vastaa mitään. Hän on silmittömästi suuttunut. Äkeissään hän työntää oikean käden etusormen poskeensa, pikanellipötkön sieltä lupsauttaen nykäisee, sieraimiinsa tuhauttelee ja puhisee. Nousee äkkiä seisomaan ja harppaa kiivaasti ovelle. Mennessään hän paiskaa pikanellipötkön kynnyksen eteen lattialle, että lätkähtää ja ovea sulkiessaan kivahtaa:

— Voi, perskutavie, tuota akkaa!

Tupaan jääneet naurahtavat Neulasen äkäiselle poistumiselle. Ainoastaan Risumäen isännän ilme on muuttumaton. Hän pelkää, että miten tässä nyt käy, kun puolustaja meni pois.

Opettaja Viisainen istuu äänetönnä ja ajattelee otsa rypyssä. Kysymys on todella pulmallinen. Mutta jonkinlainen päätös tässä on kuitenkin tehtävä. Hän silmäilee lakia ja tutkii asetuksia. Miten tässä toisen tai toisen riitapuolen etuja ja oikeuksia kokkaamatta osaisi toimia?

Ajateltuaan asiaa puolin ja toisin hänen katseensa kirkastuu. Hän ottaa kynän käteensä, kirjoittaa ja kirjoitettuaan lukee:

»Kinnarniemen pitäjän läntinen vuokralautakunta on tämän asian tutkinut ja katsoo tällöin selville tulleen, että vastaaja, mäkitupalainen Teemu Syrjälä ei ole voinut nyt toteennäyttää, että hänellä ja maanviljelijä Vilppi Ristimäellä, jonka tiluksiin n.s. Syrjälän mäkitupa-alue kuuluu, olisi ollut kirjallinen sopimus tai suullinen välipuhe sanotun alueen vuokraamisesta, vuokraajasta ja -maksusta, mutta ei vuokralautakunta voi myöskään sopimusten olemassaoloa kieltää; tähän nähden vuokralautakunta päättää vastedes määrättävänä aikana pitää paikan päällä uuden kokouksen, johon kantaja, mäkitupalainen Teemu Syrjälä, jos aikoo kannettaan jatkaa, tuokoon vuokrasopimuksen tai muuten näyttäköön toteen oikeutensa Syrjälän mäkitupa-alueen omistamiseen ja viljelemiseen, ja johon vastaaja, maanviljelijä Vilppi Ristimäki, saapukoon, jos haluaa oikeuksiaan valvoa. Julistettiin ja annettiin säädetty valitusosoitus.

Aika ja paikka kuin yllä.»

* * * * *

Vaitiollen ja huokaillen vanhukset vuokralautakunnan lähdettyä jäivät mökkiinsä. Huolten harmaat varjot liikkuivat heidän ohimoillaan ja kalpeat kasvot kuin kauhusta värisivät…

Hiljaa ja totisina he vierähtivät vuoteelle.

Uni oli sinä yönä Syrjälän matalassa mökissä tuntematon käsite.

SEITSEMÄS LUKU.

Kylälle levisi pian tieto vuokralautakunnan käynnistä Syrjälässä. Siitä puhuttiin kuin paremmastakin tapahtumasta.

Kuten tavallista, jakautuivat mielipiteet kahtia. Toiset pitivät

Risumäen isännän puolta, toiset Syrjälän Teemun.

Kylän talolliset, paitsi Aholan isäntä, ja harvat säätyläiset, olivat Risumäen isännän kannalla. Ajattelevammat heistäkin olivat puolittain puolueettomia, mitäpähän vain maata omistavaan luokkaan lukeutuvina talollisten tapaan ajattelivat.

Mökkiläiset ja yleensä kaikki pieneläjät pitivät Teemun puolta, vaikkei hän heidän leiriinsä varsinaisesti kuulunut. Teemu ei ollut niitä uuden ajan seura- ja kokousmiehiä eikä maailmanparantajia, jotka punaiseen lippuun itsensä sokeaksi tuijottavat. Työtä tässä maailmassa on tehty ennen ja on tehtävä vastakin, jos elää meinataan, oli Teemu aina vakavasti päätellyt, kun hänen päähänsä uusia aatteita aiottiin istuttaa ja punaista vaatetta hänen silmäinsä edessä heilutettiin. Mutta vaikka Teemu pysyttelikin erillään yleisistä työväenriennoista, eivät tämän liikkeen paikalliset johtomiehet, kiivaimmatkaan heistä, häntä karsain katselleet. Ainut, joka Teemua vainosi, oli räätäli Neulanen. Mutta hän ei ollutkaan paikkakunnan työväenliikkeen varsinaisia johtajia enää sen jälkeen, kun hän eräässä kesäjuhlassa järjestysmiehenä ollessaan oli itsekin joutunut toisten hoidettavaksi. Muutenkin oli yleinen luottamus räätälimestari Neulaseen vähän niin ja näin. Isäntien kanssa ryypätessään hän moitti aina tovereitaan, kun tarvittiin, ja hengenheimolaistensa parissa parjasi isäntiä, manttaalipösöjä ja porvareita sen kuin kerkisi.

— Ne ovat niitä Neulasen tosia, sanottiin aina kaikista epäiltävistä asioista. Mutta niistäkös Neulanen välitti. Joka paikassa hän aina esiintyi päältä päsmärinä.

Nytkin kyliä kierrellessään hän koetti selittää äskeistä vuokralautakunnan kokousta oman mielensä mukaan.

— Kyllä se nyt lähtee Syrjälän Teemu mökistään, että viukaa. Ei ole juristipykälien mukaan tehtyä kontrahtia, ja suullinen supliikki ei pidä mitään lain edessä. Eikä sen tarvitse pitää. Vulmahti vaaditaan… Kieräilee se, Teemu… ja akka rompottaa… peijakas!

— Mutta jospa se kontrahti sattuu olemaan, oli epäilty.

— Eikäpä ole. Valehtelee. Isäntä on sanonut, että ei ole… kuulkaa… on sanonut, ollutkaan mitään sopimusta. Ja tuomarit eivät ilman vaktoja usko… herrassöötingit eivät ensinkään. Kuulkaa. Paktumi siinä olla pitää ennenkuin paukauttavat.

— Mutta eipä vuokralautakuntakaan ole vielä asiasta lopullista päätöstä antanut.

— Vai ei ole, perskutavie! Mutta minäpä sanon, että on antanut. Olinhan minä itse päättämässä ja päätöstä ylöspanemassa… Kuulkaa. Kyllä minä tiedän. Pois vain pöksästä… niin on päätetty… tai paperit kännään kuin konttorin hyllyltä…

Ja räätäli Neulanen valehteli edelleen, että korvat heiluivat. Pani opettajan suuhun sanoja, joita tämä ei koskaan ollut lausunut… teetti vuokralautakunnalla päätöksiä, joissa ei ollut pontta ei perää.

— Mitäpä päättömän puheista, sanoivat ne, jotka eivät uskoneet. Mutta ne, jotka uskoivat, epäilivät:

— Jospa Risumäen isäntä on hyvinkin oikeassa. Ja vaikka asiat eivät rikulleen olisikaan aivan kuin isäntä sanoo, jota emme mitenkään voi epäillä, niin kyllä isäntä rahalla ne kantilleen keikauttaa. On se nähty ennenkin.

Mitenkäs kävi Kulmalan Heikin?

Suurilla lupauksilla Risumäen isäntä houkutteli Heikin muuttamaan mökistään talon saunakamariin, lähemmäksi, muka jalkavaivoja säästääkseen. Otti mökkiin uudet asukkaat joilta sai joitakin markkoja enemmän. Lupasi, että Heikki saa muuttaa mökkiin takaisin, kun tulee vanhaksi ja työhön kykenemättömäksi. Heikki uskoi lupauksiin ja muutti mökistä, johon hänelläkin oli pieni osuus, Risumäen saunakamariin, siinä hyvässä uskossa, että pitäähän se, isäntä, puheensa.

Kului vuosia.

Raskaasta raadannasta Heikki ennen aikojaan vanheni. Hartiat painuivat alas kuin luhistunut kuopan katto, kasvot rypistyivät, kourat kangistuivat ja hivuttavan taudin vaikutuksesta huulet valkeaan tahnaan peittyivät.

Ei ollut Heikillä varoja lääkärin apuun turvautua, ei rohtoja ostaa. Kymmenien vuosien kuluessa hän ei ollut saanut säästetyksi edes sen vertaa, että olisi voinut vaivoilleen lievitystä hakea. Se vähäinen palkka, minkä Risumäen isäntä hänelle jokapäiväisestä työstä maksoi, oli mennyt aina viimeistä penniä myöten suuren perheen elatukseen.

Kurjuutta kesti kauan.

Vaimo nääntyi. Lapset nälässä ja vilussa värisivät. Ryysyt päältä tippuivat.

Mies kamppaili kuoleman kanssa.

Apua ei tuntunut tulevan mistään.

Viimein saapui pelastava, lohdullinen kuolema katkaisten kovia kärsineen kulkijan raihnaisen elämän.

Itkusilmin mietti sureva vaimo miehensä ruumiin ääressä, miten sen saisi hautaan. Arkun oli lasten säästöillä saanut ostetuksi. Mutta ei siinä kyllin. Ruumis oli saatava kirkkomaahan, siunattuun multaan maatumaan. Kirkolle oli pitkä matka. Hevosta tarvittaisiin. Mistä sen saisi? Uskaltaisiko isännältä pyytää? Jos suuttuu vielä… maantielle ajaa…

Viimein kärsivä, nääntynyt vaimo rohkaisi itsensä ja pyysi.

Ei kehdannut isäntä kieltää. Pelkäsi kait pitäjäläisten puheita… tai olisiko paatunut luonto sillä kertaa muuten hellinnyt. Hän lupasi hevosen. Ja käsiään hykerrellen hän tällä jalomielisellä teollaan vaimensi omantuntonsa tuntemat tuskat.

Suuri ei ollut kulkue, joka Kulmalan Heikin hautaussaattueen muodosti. Pienet olivat pidotkin kuolleen kotona. Ei siellä puheita pidetty, ei vainajan eläessään tekemiä töitä kiitellen ylistetty.

— Muistattekos, mitä silloin pitäjällä puhuttiin?

Kylläpä oli kitsas, Risumäen isäntä, kun ei kunniakkaampaa hautausta toimittanut miehelle, joka neljäkymmentä vuotta oli moitteettomasti samassa talossa palvellut.

Ja mitä tapahtui Kulmalan Heikin kuoleman jälkeen?

Muuttaa sai leski lapsineen Risumäen saunakamarista.

Omaan mökkiinsäkö?

Ei, vaan vaivaistaloon.

Isäntä oli lupauksensa pettäen mökin muille myynyt.

— Vieläkös tämä tarina muistetaan?

Ei ole rikas Risumäki aina ennenkään rehellistä peliä pelannut eikä sanassaan pysynyt.

KAHDEKSAS LUKU.

Eikä aikonut pelata eikä pysyä nytkään.

Heti vuokralautakunnan kokouksen jälkeisinä päivinä hän riensi kirkolle nimismiehen puheille pirtupullo povessa ja katalat aikeet mielessä.

Nimismies oli vasta vähän aikaa paikkakunnalla asunut. Vajaan vuoden Kinnarniemen pitäjässä esivaltaa edustanut, mutta jo monen miehen kanssa ystäväksi ja tutuksi tullut.

Veikeä kuului vertaistensa parissa olevan. Mukava muulloinkin, kun salaa pirtupulloa puistit… Rahalle ahne…

Pitäjällä puhuttiin, että hän oli aikaisemmin paremmassakin virassa ollut, jopa kuvernöörien kanssa keikistellyt. Mutta nöyränä ryssänvallan kannattajana ja santarmien kätyrinä oli uuden ajan alkaessa saanut lääninhallituksesta lähteä. Ensin oli virasta kokonaan pois potkaistu, mutta notkeaselkäisenä kiipijäluonteena oli jonkun toistaiseksi tuntemattoman onnellisen sattuman kautta päässyt aluksi apulaisnimismieheksi jonnekin ja sieltä kiertäen kaartaen nykyiseen virkaansa.

Ja ellei ulkokuori pahasti pettänyt, niin perin kiusottavan kuvan herra nimismies Karl Ado Pihlgrénistä kunniallinen kansalainen sai: Mies keskikokoa, hintelä, jalat suhteettoman pitkät yläruumiiseen verraten, jota luonnon vikaa hän koetti pussihousuilla poistaa ja säärikääreillä lieventää. Hartiat hieman kumarat, kyömy juutalaisnenä, jossa prillien jättämät jäljet, silmät verestävät, katse luihu, maatatähyilevä, posket kalpeahkot, sisään painuneet, huulet suhteettoman paksut, ylähuuli melkein liian pitkä, alahuulen päällä lerpattava löntti. Kädet tavallisen kokoiset, mutta aina kosteat, ilettävän niljakat, ääni käheä, joko liiallisen juonnin tai muun syyn takia hiukan honiseva.

Tällainen on Kinnarniemen piirin suuri ja mahtava vallesherra. Käytökseltään töykeä työväkeä ja alhaista kansaa kohtaan. Kumarteleva ja keikistelevä niin sanotuille paremmille ihmisille. Sydämmellinen toveri ja kunnon kamu niille, jotka juottivat ja pirtupulloilla muistivat.

Viinatehtaita vilisi näihin aikoihin pitäjässä siellä täällä. Korpikuusen kyyneleitä keitettiin vähin vielä kaikkialla. Tämä voimakastuoksuinen kotiteollisuudenhaara rehoitti nyt rehevimmillään. Mutta menekki oli niin suuri, ettei kotitekoinen yksinään kyennyt kysyntää tyydyttämään. Eduskunta rustasi kaikenlaisia lakeja, joilla se koetti kuin kiusalla ja kateudesta köyhiltä kurjimuksilta hyvätuloisen ansiomahdollisuuden riistää… Poliisit porhalsivat pitkin ja poikin, hävyttöminä hääräsivät… viinat ja mäskit maahan kaatoivat, keittovehkeet särkivät… käräjiin manasivat miehen, joka omakseen tai perheensä, suuren penskalauman hengen pitimeksi muutti viljan viinaksi korpien kätköissä. Lakiherrat sitten suuret sakot sutkauttivat, pykälien mukaan pynttäsivät, linnaankin pistivät sen, jonka itse työssä ja teossa tapasivat. Ne taas, jotka viljan möivät, kymmenykset ja suurimman saaliin korjasivat, ne kulkivat kunniallisesti kuin ennenkin. Kukapa heitä olisi lainkouran kivitettäväksi kuljettanut. Osasivat ne rikkaat rimpuilla, rahalla reistailla. Ei heitä koskaan tiilenpäitä lukemaan talutettu…

Mutta köyhää kansaa kuritettiin…

Eipä ihme, vaikka tällaisissa oloissa kotimainen korpiteollisuus pian taantui ja tyrehtyi. Suurimpana syynä taka-askeleeseen taisi kuitenkin olla pirtupinnarien ilmestyminen. Ei kannattanut enää yökausia kannon nenässä kököttää eikä huonoilla vehkeillä viinaa keittää, kun tehtaitten tekemää tuimaa ainetta maahan tulvana tuotiin…

Koettivat ne poliisit ja ruununmiehet alussa pirtupinnarienkin perässä pihistää. Mutta se oli tuloksetonta työtä. Pian siihen väsyi. Yhden jos sait kiinni, toisia tuli tusina tilalle. Pakosta siinä parhaimpienkin poliisien into laimeni, kun vielä sakkorahat menivät sivu suun nimismiehille.

Sakkorahojen saannin toivossa, ei asianharrastuksesta, muutamat nimismiehet yhä uudelleen poliiseja ponnistuksiin pakoittivat. Hiki hatussa hyppyyttivät näitä pienipalkkaisia käskyläisiään paikasta toiseen.

Mutta Karl Adolf Pihlgrén ei ollut sellainen. Tältä sai toki poliisi olla rauhassa. Hän ei heitä viinankeittäjien eikä pirtupinnarien perässä juoksuttanut eikä lainrikkojia käräjille käskettänyt. Hänellä oli omat pelinsä, joilla hän pinnareita puristi. Hän maksatti heillä kahdenkesken viinaveron itselleen. Vain äärimmäisessä tapauksessa, kun muu ei enää auttanut, oikeuteen haastatti ja päälle kantoi. Laitonta hommaahan se kyllä oli, sen hän tiesi. Mutta paljon pelataan tässä maailmassa laittomasti muutenkin, oveluudella otetaan, mitä ikinä irti saadaan. Pientähän se on, mitä yksi nimismies voi puijata ja pimittää, hän ajatteli. Sitäpaitsi hän huomasi tällaisen menettelyn tuloksia tuottavammaksi kuin tasajaon ruunun kanssa. Pitemmän tikun hän näin veti.

* * * * *

Nyt oli suuri vallesherra kovassa kohmelossa. Oli edellisen illan ja yön hilpein mielin heilunut, kavereittensa kanssa kallistellut…

Tervetullut vieras oli Risumäen isäntä. Mukavasti siinä juttu luisti heti, kun pirtupullon korkki aukaistiin.

Ryypätessä Risumäen isäntä sitten selitti asiansa. Jalansyten hän oli nyt tullut veli vallesmannilta pyytämään apua. Sellainen ja sellainen on asia. Muuan mökkiläinen oli ruvennut hänen kanssaan reistailemaan. Aikoo väkisin ja vääryydellä hänen omistamassaan mökissä asua, ei veroaan maksaa eikä taksvärkkiä tehdä…

— Että eiköhän veli vallesmanni minua vähän tässä jutussa auttaisi ja neuvoisi, miten saisin oikeuteni turvatuksi?

Vallesmanni mietti hetken, ja silloin se selvisi:

— Haasta käräjiin. Häätötuomio hanki. Siitä se hellittää.

— Todellakin, piruvie! Jopa varmasti tokeneekin. Sen minä teenkin. Mutta kuule, etköhän sinä ottaisi ohjia käsiisi tässä asiassa ja oikein lain mukaan hutkauttaisi? Kyllä minä vaivasi palkitsen. Perhanan reilusti maksankin.

Ja sitten isäntä taas kertoi vääntäen ja vääristellen asian toiseen ja vielä kolmanteenkin kertaan.

— Onko todistajia? kysyy vallesmanni.

— Kyllä niitä saadaan, vastaa isäntä silmää vilkuttaen. Hän on varma siitä, että räätäli Neulanen puhuu kuin puhutetaan ja Raitalan Hanssu mitä käsketään. Ja kahdella todistajalla se asia jo lutviutuukin.

— No, kyllä minä otan asian ajaakseni, virkkaa vallesmanni.

— Ja kyllä minä taas maksan, painostaa isäntä pontevasti.

— Sovitaanhan niistä aina, vastaa vallesmanni.

— No, eipä sillä eikä millään. Mutta hei, veli, huittalatrumssis!

Ja hyvinä ystävinä; kättä kaulalle lyöden kaverit iltamyöhällä erosivat.

* * * * *

Seuraavana päivänä Risumäen isäntä haetti räätälimestari Neulasen luokseen. Selitti hänelle kiertäen kaartaen tarkoituksensa ja pyysi häntä käräjillä puhumaan puolestaan… tietenkin maksua vastaan… niin kuin hyvä on ja asia vaatii.

Ja räätälimestari Opatus Neulanen myöntyi. Tiesihän sen, vanhan väärienvalojen tekijän.

— Kyllä minä tämän ropleemin ratkaisen. Pahempiakin pulmia olen selvitellyt.

— Kyllähän sinä, hykerteli hyvillään isäntä. Minä tarkoitan, että jos sinä oikeudessa todistat niin, että Teemu lähtee mökistä, niin kyllä minä siitä sinulle maksan… Enkä takaa, vaikka sinulle mökin sitten sopuhinnalla vuokraan.

Neulanen naurahti hyvämielisesti ja virkkoi:

— Kyllä minä momentit ymmärrän. Pahempiakin paktumia olen passiiviseksi tehnyt.

— Asia taitaa tulla esille jo näissä syyskäräjissä, jatkoi isäntä.

— Tulkoon vain. Ajallaan se on paise puhkaistava, rotesti pantava.

Ja niin oli asia taas sitä myöten selvä. Helposti Neulasen sai mukaansa. Yhtä höylisti kuin ennenkin. Yksi varma todistaja oli jo tiedossa. Ja Hanssusta tulee toinen… Ja muita ei tarvitakaan, perskutavie! Sen asian päälle kannatti jo ryypyt ottaa, pohjia myöten kallistaa.

Hanssun voittaminen puolelleen oli jo edeltäpäin varma. Ellei sovinnolla suostuisi, voisi uhkauksilla, höperön, pakoittaa.

— Pa… paljonkos i… isäntä tu… tuota pu… pulittaa siitä? oli

Hanssun ensimmäinen kysymys.

— Jauhosäkin saat ja parikin, jos hyvästi puhut, lupasi isäntä.

— No, y… yritetään pu… puhua, vakuutti Hanssu. Mu… mutta sa… saisinko mi… minä vä… vähän vö… vörskottia, y… yhen sä… säkin e… etukäteen? Va… vanhat va… varat ovat lo… loppuneet, eikä ty… tyhjä pa… paukaha mahassakaan.

— Kyllä saat, jos puhut kuin käsketään, etkä ristinsielulle, et kenellekään syrjäiselle sanaakaan tästä hiisku. Tai jos hiiskut, niin piru sinut perii…

Hanssu vannoi ja lupasi.

Tiesihän sen, puolihassun miehen. Sehän puhui kuin puhutettiin. Teki mitä teetettiin…

Siitä saakka oli Hanssu hiukan höperö ollut, kun Koivulassa tekivät hänelle kammoksuttavan kujeen, ruumisarkkuun panivat.

Koivulan vanha, veikeä vaari oli kuollut. Hän oli jo kauan aikaa sairastellut ja sitten keväällä tämän matoisen maailman jätti.

Vaari oli koko ikänsä ollut omapäinen konstikas. Ja nytkin: kuolla kupsautti juuri pahimman hölseen ja kelirikon aikana. Olipa, junkkari, vielä viimeisiä vedellessään emännän mielen pahoittanut sanomalla, kun emäntä päivitteli, että jos vaari nyt kuolee, niin miten ruumis näin huonolla kelillä saadaan kirkolle:

— Lähtö täältä vain tulee, oli keli mikä hyvänsä.

Ja melkein niihin sanoihin oli henkensä heittänyt.

Koivulan tuvassa veistettiin, sahattiin, höylättiin ja naulattiin. Vaarivainajalle siellä ruumisarkkua tehtiin, suurta ja tukevaa kuten vaari itsekin. Päivässä se vaarin arkku valmistui, illalla maalattiin ja huomenna siinä jo vaarin ruumis matkaisi kohti Kinnarniemen pitäjän uutta hautausmaata.

Seuraavana päivänä, vähää ennen kun vaaria alettiin lautojen väliin asetella, istuivat Koivulan tuvassa arkun tekijät Kesti-Jussi ja Velho-Vili sekä talon aikamiespojat. Istuivat ja katselivat vaarin viimeistä maallista majaa. Arkuntekijät olivat pienessä pirinässä. Paikkakunnan tapoihin kuului, että arkuntekijöille annettiin aina vainajaa arkkuun pantaessa ja jo sitä ennenkin hyvät ryypyt, niinsanotut rohkaisuryypyt. Hilpeästi siinä juttu jo luisti.

Tupaan tuli nyt Hanssukin, joka niihin aikoihin oli Koivulassa renkinä. Arkaillen hän lähestyi mustaa arkkua, jota tuvassaolijat tarkastelivat, mittailivat ja nostelivat.

Se oli suuri miehekseen, vaarivainaja, sanoi Kesti-Jussi vaarin pituutta muistellen.

— Olihan sillä kokoa hyvän joukon toista miehen mittaa, myönsi Velho-Vili. Kokoa ja rumaa näköä. Mutta vaikka oli hirmu miehekseen, niin kuolla vain täytyi vaarinkin. Ei auttanut rimpuileminen eikä pullikoiminen. Samassa hän iski silmää Hanssun huomaamatta toisille ja jatkoi:

— Koetetaas, niiltä tavallinen mies tuommoisessa tuvassa näyttää, ja hyppäsi arkkuun.

— Kylläpä on, pahuuksella, kokoa, hän arkusta noustuaan päätteli. Kylmä siinä näin pienen miehen tulisi, raa'asti lisäsi.

Jo innostuivat toisetkin asiaan ja vuoron perään arkussa pistääntyivät, paitsi Hanssu. Hän pelkäsi ja kammoksui arkkua niin, että loittani kauas sen luota.

— No, nyt on Hanssun vuoro, sanoi Kesti-Jussi.

— En minä siihen mene, epäsi Hanssu.

— Kyllä se yksi mies saadaan, vaikka väkisin, sanoi Velho-Vili, hairasi Hanssua niskasta ja painoi hänet arkkuun ja nosti vielä kannen päälle. Istui itse kannelle ja siunasi Hanssun viimeiseen lepoon, kehoittaen häntä nousemaan ylös silloin kuin toisetkin nousevat, tai vaikka vähä ennenkin. Loppujen lopuksi hän laulaa lurautti kamalalla kurkkuäänellään:

»Me kuin eläin maan päällä,

Olemme kuoleman salvoss',

Keitä muulta apua saam'

tässä surkiass' alhoss'.»

Sitten kun Velho-Vili pääsi virtensä loppuun, avattiin arkun kansi ja säikähdettiin kovasti. Hanssu oli kuin kuollut. Aivan mustanpuhuva kasvoiltaan ja henki ei tuntunut kulkevan mistään.

Miehissä siinä Hanssua hetken käännettiin ja viimein hänessä havaittiin elonmerkkejä…

Tämän tapauksen jälkeen Hanssu heti sairastui, eikä parannuttuaan enää entiselleen tullut. Höperönä häntä pidettiin.

Kelpasihan sitä Risumäen rikkaan isännän hassua miestä puhuttaa ja uhkailla. Hänellä viinaa keitättää ja vääriä valoja teettää…

YHDEKSÄS LUKU.

Ja sitten se tuli kova kolaus, putosi kuin meteoori taivaalta, haaste

Syrjälän Teemulle.

Mäkelän vanha ja vakava lautamies sen kävi sanelemassa.

— On käsketty, hän sanoi, minua haastamaan sinut syyskäräjiin toisena istuntopäivänä vastaamaan veronmaksun laiminlyönnistä ja metsänhaaskauksesta. Kantaja on Risumäen isäntä.

Tämän sanottuaan hän harvakseen lisäsi:

— Ei tämä minun syyni ole. Lautamiehenä täytyy ikäviäkin asioita toimitella. Koeta nyt pitää puolesi, rehellinen mies.

Se oli kova isku Teemulle, vanhalle, raihnaiselle raatajalle.

Aivan se sanoma aluksi henkeä salpasi, rintaa jäyti ja painoi mielen alakuloiseksi.

Käräjiin?! Oikeuteen?! Vastaamaan veronmaksun laiminlyönnistä ja metsänhaaskauksesta.

Voi, hyvä Jumala, mitä tämä merkitsee?

Enkö ole veroani sopimuksen mukaan maksanut? Kontrahti tehtiin kahdeksikymmeneksi vuodeksi ja sellaisella sopimuksella, että sitä saadaan jatkaa vielä yhtä pitkäksi ajaksi.

Olihan hän aikanaan uutta sopimusta pyytänyt, mutta isäntä oli siitä verukkeilla kieltäytynyt. »Asu vain, kuten tähänkin asti», oli sanonut. Mutta sitten oli yhtäkkiä mielensä muuttanut ja tahtoi suurempaa veroa.

Ei suinkaan hänen ollut pakko sitä maksaa? Ei olisi jaksanutkaan. Ja olihan mökissä hänenkin omaansa. Olihan hän sen itse kuivan kankaan syrjään rakentanut. Hirret vain oli talosta saanut. Ei kaikkia niitäkään. Omilla varoillaan oli lisää hankkinut… Navetat, saunat, ladot oli itse vähitellen vuosien kuluessa tehnyt. Ei niissä ollut pienintäkään osuutta isännällä… Pellot kuokkinut ja ympäristön somistanut…

Nytkö ne kaikki häneltä väkipakolla riistetään? Vanhojen päivien varaksi rakennettu katto pään päältä revitään… En ymmärrä tätä peliä.

Ja mitäs se metsänhaaskaus merkitsee?

Polttopuut olen maahan kaatuneista pökkelöistä sopimuksen mukaan ottanut. En ole muuten metsää haaskannut. Vai tarkoittaisiko isäntä sitä, kun menneinä sotavuosina suurimman hädänhetkellä petäjiä koloin… pettua pureksin?

Eihän se toki niin julma ole, että siitä syyttää. Hädässä siihen ryhdyin… Luvan sain… Nälän pakottamana puunkuoria kalusin…

Sekavina risteilivät ajatukset Teemun päässä. Vaikka hän miten muisteli, niin mitään asiallista syytä hän ei isännän omituiselle, tunnottomalle menettelylle löytänyt.

Ehkäpä se tahtoo häntä nöyryyttää, hän ajatteli. Auttaisikohan, jos armoille antaantuisi?

Heikkoina hetkinään hän olisi ollut valmis vaikka polvillaan isännältä armoa pyytämään, rukoilemaan, että tämä peruuttaisi päätöksensä. Kohtahan heistä, vanhuksista aika jättää. Pian saisi isäntä kunniallisin keinoinkin mökin haltuunsa…

Mutta asiaa tarkemmin ajateltuaan hän ei voinut armoille alentua. Kenties se olisi ollut hyödytöntäkin. Ei ollut isäntä ennenkään sääliä tuntenut. Kylmästi, sydämettömästi oli saaliinhimosta niin monasti raakuuteen asti mennyt, petosta ja vääryyttä hyväkseen käyttäen köyhiltä leipäpalan käsistä riistänyt…

Saman se epäilemättä tekisi hänellekin, kun muutenkin syyttömästi ahdistaa… Ei. Ellei oikeus ja totuus tässä maailmassa enää mitään merkitse, niin paras on taittua kuin taipua.

Vaikka hän lopuksi näin voimakkaasti kykenikin ajattelemaan, niin sittekään hän ei mielestään pystynyt enää tarpeeksi kovaa otetta tapahtumain kulusta saamaan. Paljon on tämä maailma entisestään muuttunut. Väkipakolla se koettaa tarkoituksensa toteuttaa. Ei siinä vanhan, vapisevan vastaanpitäminen mitään merkitse. Säälittä se heikot tallaa alleen ja eteenpäin rynnistää…

Mutta laki ja oikeus!

Eikö se ole sama, yhtä pyhä ja kallis tänään kuin eilenkin, niin huomenna kuin tulevina tuntemattomina aikoinakin… Eikö se suojaa niin köyhää kuin rikastakin? Eikö se suurempiakin vääryydentekijöitä yhtä kovasti koettele kuin pienempiäkin puristaa?

Niinhän sen pitäisi.

Ja jos se sen tekee, niin kärsitään ja kestetään…

Mutta pienestä toivonkipinästä huolimatta tuntui elämä Syrjälän matalassa mökissä entistä painostavammalta, tulevaisuus kolkolta, kammottavalta.

Äänettöminä vanhukset mökissään iltaisin istuivat, syviin ajatuksiin vaipuneina tylsinä eteensä tuijottivat.

Ei ollut elämä leikkiä tähänkään asti ollut, mutta entistä synkempänä se nyt eteen tuli. Ei edes kaikki pelastava kuolema saapunut tästä piinaavasta painostuksesta loppua tekemään. Missä sekin viivytteli? Tahtoiko sekin kiusalla ilkkua?

Pitkiltä tuntuivat hämärät, sateiset syksyiset päivät. Yöt vielä pitemmiltä, pelottavilta…

Tunnit vierivät verkalleen iäisyyteen.

Pieni, pimeä, matala, rakas tupa vain yksin kuuli vanhusten raskaat, syvät huokaukset, jotka päivien tummaan hämärään ja yön hiipivään hiljaisuuteen hitaasti haihtuivat…

KYMMENES LUKU.

Käräjäpäivä oli nyt käsissä.

Pyhävaatteisiin pukeutuneena vapiseva vanhus lähti käräjille. Yksin meni. Ei todistajia tavoitellut eikä niitä puolestaan puhumaan pyydellyt. Niin luotti asiansa oikeuteen, ettei edes asiamiestä ottanut itselleen.

— Oikea asia puhuu itse puolestaan, sanoi Teemu vaimolleen, kun tämä kehoitti todistajia hankkimaan ja lakimiehiltä kysymään neuvoa.

— Kyllä ne sinut siellä pussiin panevat. Osaavat ne selvänkin asian hyväkseen sotkea ja sekoittaa. Ota vain asiamies ja kysy viisaimmilta neuvoa.

— Enkä ota. Minä luotan lakiin ja oikeuteen. Ei sitä leipää köyhänkään suusta niin vain riistetä eikä kattoa pään päältä revitä. Näytteet ja todistukset vaaditaan isännältäkin. Ja mistäs hän ne ottaa. Ei mistään. Ja yksinäni menen minäkin.

Ja niin hän lähti.

* * * * *

Oikeuden istunto alkoi vasta kello 10 aamulla, mutta jo paljoa aikaisemmin oli lainturvan ja oikeudenetsijöitä käräjäpaikalle kokoontunut.

Juurevien maalaismiesten keskellä hääri hoikkakinttuisia salkkuherroja hienot sikaarit hampaissa. Mitä lienevät olleet asianajajia ja herrassöötinkejä. Kovin olivat kohteliaita, kun talonpoikaista miestä puhuttelivat. Höylisti apuaan tarjosivat. Oikein kilvan kyselivät, eikö kukaan lainopillista neuvojaa tarvitse. Tarkkaan tiedustelivat, minkälainen asia kullakin oli, ja sen kuultuaan kantapäillään keikistelivät ja sanoivat:

— Tjaah… Jos antaisitte asian ajettavakseni, niin voisitte voittaa. Muuten siitä ei tule mitään, tai jos tulee, niin korkeintaan nahkaksi menee.

Teemultakin eräs tiedusti, mitä varten on tultu käräjille.

— Mitäpä se vieraalle kuuluu… Tulimpahan vain… vastasi hän vältellen.

Olkapäitään kohauttaen poistui salkkuherra ja teki seuraavalle saman kysymyksen. Siitä täisikin saada asiakkaan, koskapa menivät kamariin, kovasti papereita kallistelivat ja keskenään supattivat…

Mutta kas.

Tuolta astuu tomerana käräjäpaikalle jo itse vallesmannikin, kuuluisa

Karl Adolf Pihlgrén. Salkku on hänelläkin kainalossa. Mitähän se sillä?

Ja vallesmannin jäljessä tulevat Risumäen isäntä ja Raitalan Hanssu.

— Mitähän se tuo Hanssukin käräjillä? ajattelee Teemu. Jokohan ovat viimeinkin viinankeitosta tavanneet ja käräjille käskeneet? Eipä se olisi liian aikaista. Mutta mitäs ne tuolta vallesmannin asunnolta päin tulevat? Olisikohan isäntä Hanssun puolesta vallesmannille puhunut ja asian sotkenut? Ei suinkaan se sentään ole sellaiseen ruvennut… Kaikkia ma kans ajattelenkin.

Teemu ei tiedä, että isäntä on käyttänyt Hanssua vallesmannin luona sitä varten, että vallesmanni panisi tälle sanat suuhun. Neuvoisi ja selittäisi, miten Hanssun on oikeuden edessä puhuttava.

Mistä Teemu, yksinkertainen, rehellinen mies sen arvaisi ja aavistaisi.

Pönäkkänä astuu suuri vallesherra. Nöyränä köyhä kansa hänelle tietä antaa. Jotkut julkeimmat sivumennen silmää iskevät, aivan kuin tahtoisivat sanoa:

— Siinä menee tämän paikkakunnan laki ja oikeus… Pirtupinnarien ystävä ja vääryydellä ratsastaja.

Mutta mahtimiehet hänelle tuttavallisesti naurahtaen nyökkäävät:

— Terve, terve!

Ja Karl Adolf Pihlgrén hymyilee heille vastaan ja huultaan lupsauttaa, että verestävät ikenet ja madonsyömät hampaat näkyvät:

— Ka, terve, terve!

Risumäen isäntä vilkuilee hätäisenä väkijoukkoon. Mitä hän tähyilee?

Hän etsii räätälimestari Neulasta, jonka puheitten mukaan piti jo varhain aamulla saapua vallesmannin luo viimeistä voitelua saamaan.

Missäs mestari viipyy?

Kyllä hän tulee jahka joutuu. Laillisen esteen takia on vain vähän myöhästynyt.

Eilen oli sisuksista niin pirusti purrut ja vääntänyt, että siihen paikkaan luuli kitkahtavansa. Rohtojakin oli ryypännyt, mutta mikään ei tuntunut auttavan.

Akalle tuli hätä käteen. Sängyn vieressä itki ja ulisi:

— Voi, voi, voi!… Jos sinä nyt kuolet, niin minkäs minä sitten jään?

— Jää tänne! oli mestari mahaansa pidellen kiukussaan kivahtanut.

— Voi, hyvä isä sentään, ulisi akka kahta kauheammin. Voi, voi, miten on vielä jumalaton, vaikka viimeiset hetket ovat käsissä. Sano toki joku hyvä, imelä sana, ennenkuin tästä elämästä erkanet.

— Siirappi! sihisi mestari hammasta purren.

Mutta siitäkös se akka yhä yltyi. Pappia hakemaan ihan väkisin yritti. Hameen helmasta mestari hänet viime tingassa ovella kiinni sai, lattialle selälleen nykäsi:

— Perkele! Vai vielä pappia! Tullaan tässä lojaalisti toimeen ilmankin.

Yötä myöten oli tauti sitten vähitellen helpottanut. Aamulla ylösnousun aikaan vielä vähän nipisti, mutta mojevan ryypyn saatuaan maha asettui alalleen, kuuntelemaan, perskutavie, akuraatisti rupesi.

Nyt räätälimestari Neulanen on pienessä pöhnässä. Hyvä vatsalääke on tämän saanut aikaan. Siksi hän taudin tapaamista tutuilleen näin reippaasti kertoi.

* * * * *

Korkea oikeus asettuu arvokkaasti pöydän ääreen

Lainmiekkaa heiluttaa tällä kertaa joku nuori hovioikeudenauskultantti. Hitaasti ja epäröiden päätökset tekee ja sanelee nuori, kokematon tuomari.

Jo huudetaan oikeuden eteen maanviljelijä Vilppi Risumäki ja mäkitupalainen Teemu Syrjälä.

Vallesmanni Karl Adolf Pihlgrén ilmoittautuu isännän avustajaksi.

Oikeuden puheenjohtaja lukee yks'toikkoisella äänellä kanteen ja kysyy:

— Onko kantajalla vielä mitään lisättävää?

Vallesmanni pyytää kohteliaasti kumartaen puheenvuoron.

Mitään erikoista lisättävää ei hänellä ole. Sitä seikkaa hän tahtoo kuitenkin erikoisesti painostaa, että koska vastaaja ilmeisesti vastoin parempaa tietoa ja aikoinaan tehtyä sopimusta tahtoo asiassa kierräillä, että oikeus, koska minkäänlaista kirjallista sopimusta ei ole olemassa, ottaisi huomioon etupäässä juuri todistajien lausunnot, todistajien, joiksi kantaja pyytää ilmoittaa räätälimestari Optatus Neulasen ja työmies Hannes Raitalan.

Teemua aivan päästä pyörryttää. Mitä? Kuuliko hän oikein? Todistajiksi

Neulasen ja Raitalan Hanssun… Ei. Onko hän aivan sekaisin?…

Eiväthän nämä tiedä asiaan tuon taivaallista.

Mutta nuoren tuomarin ääni kuuluu pöydän takaa:

— Myöntääkö vastaaja kanteen oikeaksi?

— Ei.

— Onko vastaajalla mitään muistuttamista sitä vastaan?

— On paljonkin, vastaa Teemu.

— No, mitä?

— Kanne on aivan aiheeton.

Ja Teemu selitti juurta jaksaen, miten hän oli mökin rakentanut, minkälainen heillä oli isännän kanssa sopimus, ja miten hän, koska sopimus ei ole sitä edellyttänyt, ei ole suostunut maksamaan sitä vuokraa, mitä isäntä nyt vaatii.

— Ja mitä metsänhaaskaukseen tulee, niin siihen minä en ole syyllinen. Polttopuiksi olen lahoja pökkelöitä kerännyt, ja siihen minulla sopimuksen mukaan on ollut oikeus.

— Pyytäisin, että vastaajalta kysyttäisiin: Kuka petäjiä on kaatanut ja kolonut? Kieltääkö vastaaja senkin, keskeyttää nimismies. Onko siihenkin lupa ja sopimus ollut?

Ja tuomari kysyy.

— Ei ole ollut sopimusta, ainoastaan suullinen lupa, myöntää Teemu. Nälissäni olen niitä kalunnut. Mutta siitä on jo niin kauan… Eikä isäntä niistä jälkeenpäin maksua ottanut, vaikka sitä tarjosin. Maksan mielelläni vieläkin, jos kelpaa. Sen teen ja täytän aina, mitä oikeudella ja kohtuudella vaaditaan.

Nimismies supisee jotakin tuomarin korvaan.

— Jaahah… jaahah… vastaa tämä. Vai hiukan höperö ja hermostunut. Ja jatkaa.

— Kutsutaanpa todistajat sisään. Ja kun todistajat saapuvat:

– Onko vastaajalla mitään muistuttamista todistajia vastaan?

— Ei. Mitäpäs minulla. Ihmettelen vain, että mitä ne tähän asiaan tietävät.

Todistajat tekevät valan ja sitten heitä kuulustellaan. Neulasta ensin.

— Mitä todistaja tietää tähän asiaan, kysyy tuomari.

— Paljonkin, vastaa Neulanen.

— Tietääkö todistaja, onko Syrjälän ja Risumäen välillä ollut kirjallinen vuokrasopimus, ja jos on ollut, niin minkälainen se on ollut?

— Ei ole ollut kirjallista, valehtelee Neulanen silmää räpäyttämättä. Suullinen supliikki vain Ei mitään vaktoja eikä vulmakteja. Hyvän hyvyyttään se isäntä on tämän Syrjäläisen antanut mökissä näinkin kauan asua. Ei sitä kaikki tekisi… Akuraatisti veron vaatisivat, ihan komtantisti tahtoisivat.

— Mitäs vastaaja tähän?

— Summassa se tämä Neulanen puhuu. Ei hän ole ollut sopimusta tekemässä eikä siitä mitään tiedä.

— Vai en ole ollut! Sepä pirhana! Paninhan minä siihen nimeni alle, aivan lojaalisti vulmaktin oikeaksi todistin.

— Sinäkö?

— Juu, juu. Aivan seekeristi.

— Mutta sehän nyt on kumma! Eihän sinua näkynyt mailla ei halmeilla siihen aikaan. Renki-Jussi ja Heinälän Matti siinä todistajina olivat etkä sinä. Mutta he ovat kuolleet.

Tuomari koputtaa ja sanoo:

— Pysytään asiassa.

— Asiaa tämä onkin, vastaa Teemu ääni väristen.

Nimismies supattaa taas tuomarille.

— Jaahah… jaahah… myöntää tämä.

— Todistaja siis tietää, että sopimus on ollut sellainen, kun kanteessa sanotaan.

— Aivan rikasta rikkuun.

— Mutta äsken sinä sanoit, ettei mitään sopimusta ole ollutkaan, huomauttaa Teemu Neulaselle.

Neulanen hätkähtää, mutta pian hän siitä selviää:

— Niin. Minä tarkoitin, että nyt ei ole enää uutta sopimusta ollut.

Sitä minä aanasin. Älä sinä sotke ja sekoita.

Tuomari kirjoittaa hetkisen ja kysyy sitten:

— Mitä todistaja tietää metsänhaaskauksesta?

— Voi, veikkonen, paljonkin!

— No, mitä? Kertokaa!

— Vuotta en enää akuraatisti muista, mutta sen muistan, että pirusti oli petäjiä Petkelkorvessa kaadettu… Aivan senttimenttaalisesti hakattu ja kolottu.

— Kuka niitä oli kaatanut?

— Heh, no, tämä Syrjäläinen.

— Myöntääkö vastaaja?

— Olen sen aina myöntänyt.

— Todistaja saa poistua, käskee tuomari ja kirjoittaa.

Teemu tuijottaa paikoillaan. Kummat ajatukset hänen aivoissaan askaroivat. Mitenkähän tässä käy? Väkevämmän oikeudella tässä nyt väännetään… En pysty nyt väitteitäni todistamaan… Raha on tehnyt taas tehtävänsä…

Tuomari kehoittaa:

— Käskekää toinen todistaja sisään.

Silmät selällään tollottaa Hanssu ensin tuomaria, sitten vallesmannia ja Risumäen isäntää, viimeksi Teemuakin vilkaisee.

— Mitä todistaja tietää tähän asiaan?

— Jaa, mi… minäkö?

— Niin, niin. Mitä tiedätte?

— Em… mi… mi… mi…

Nimismies rykäisee varsin kuuluvasti.

Hanssu säpsähtää. Hän huomaa, että hänelle se tuo vallesherra yskii… yskiipä hyvinkin. Niinhän se sanoi, että rykäsee, jos vikaan menee…

Jokohan se nyt jo sitten meni vituraan… Mites se taas käskikään sanomaan? Kas, kun en muista, vaikka äskön vielä ulkoa osasin… Ja kun vallesmanni katsoo häntä tiukasti silmiin ja rykii, niin aivan ymmälle siinä Hanssu menee:

— Em… mi… mi… hän yrittää, tu… tu… tuota. Ky… kyllä… mi… minä… tu… tuota…

Tuomari raapaisee kärsimättömänä korvallistaan.

Mutta nimismies virkkaa:

— Herra puheenjohtaja. Pyytäisin, että todistajalle luettaisiin edellisen todistajan lausunto ja kysyttäisiin, yhtyykö hän siihen.

— Ni… niin, änkyttää Hanssu ja huokaisee helpoituksesta.

Ja nuori, kokematon tuomari tekee työtä käskettyä. Ja kun hän sitten kysyy:

— Yhtyykö todistaja tähän lausuntoon? vastaa Hanssu silmät pyöreinä:

— Ti… tietysti y… yhytään.

Ja pari pientä kysymystä Hanssulle tehtyään, tuomari viittaa hänelle kädellään:

— Saatte mennä!

— E… entäs ne ja… jalkavaivat? mutisee Hanssu mennessään.

Tuomari kirjoittaa taas, ja kirjoitettuaan hän kysyy Teemulta:

— Onko vastaajalla vielä jotain sanottavaa? Teemu havahtuu kuin unesta.

Hän on masentunut, murtunut mies. Nyt hän jo huomaa, miten hänelle tulee käymään… Maantielle… Pois vanhain päiväin varaksi tehdystä mökistä… Kylläpä ovat katalia… Ja hiljaisella äänellä, melkein kuulumattomasti hän vastaa:

— Ei mitään.

Ja kun asianosaiset hetken kuluttua kutsutaan uudelleen sisään, päätöstä kuulemaan, ei Teemu tahdo jaksaa pystyssä pysyä. Jännitys on lauennut, vanhan voimat ovat pettäneet ja hän on täydellisesti uupunut, murtunut mies.

Oikeuden päätös on lyhyt ja selvä. Mutta lyhyydestään huolimatta paljon puhuva.

Teemu tuomitaan luovuttamaan Syrjälän mäkitupa-alue rakennuksineen, kaikkineen, sen omistajan, maanviljelijä Vilppi Risumäen vapaasti hallittavaksi, muuttamaan mökistä pois, maksamaan rästiin jääneen vuokran korkoineen ja korvaamaan Risumäen isännän oikeudenkäyntikulut niin ja niin suurella summalla.

— Voih…! huokaisee Teemu tuomion kuultuaan ja vaipuu voimattomana lattialle.

Hänet talutetaan siitä pois.

Hetken kuluttua hän toipui sen verran, että muutamien hyvien ihmisten avustamana pääsi asemalle, junaan ja viimein kotiinsa… siihen pieneen, matalaan, rakkaaseen mökkiin, josta hänet vääryydellä ja väkipakolla pois ajetaan…

Mutta vallesmanni, Risumäen isäntä ja räätälimestari Neulanen istuivat sinä iltana sangen myöhään nimismiehen kamarissa. He nauttivat elämästä ja Risumäen isännän pirtupullon tuttavallisesta pulinasta…

YHDESTOISTA LUKU.

Käräjien jälkeiset päivät olivat Syrjälän matalassa mökissä tukahduttavan painostavia… Yöt kammottavia.

Synkkä alakuloisuus lepäsi koko tienoon yllä.

Tuskaisena valitteli tuuli metsissä, aukeilla mailla aivan hyytä henki.

Kohinalla sadekuuro toisensa jälkeen maahan iski, tuulen tuomana mökin matalia ikkunoita armotta pieksi…

Tavallisina vuosina näihin aikoihin oli jo täysi talvi. Nyt tuntui siltä kuin sitä ei tulisikaan.

Hiljaisina, vaiteliaina vanhukset majassaan liikkuivat, sanaa sanomattomina töitään toimittelivat.

Viikon kestäneeltä tautivuoteelta oli Teemukin jo jalkeille jaksanut.

Keuhkokuumeeksi oli kunnan kiertävä sairaanhoitajatar sairautta aluksi sanonut, tarkemmin tutkittuaan sitten sydänkrampiksi arvaillut.

Ja sieltä sydämen kohdalta se kovemmin jäytikin. Ei tuskallisen kovasti kouristanut, vaan hiljalleen painoi, varsinkin silloin, kun kauan toimetonna istui paikoillaan.

Ja nyt täytyi istua. Ei jaksanut vielä töihin tarttua. Kovin oli huonoa tuvassa liikkuminenkin. Työhön tottuneelle vanhukselle kävi pitkäksi vuoteessa oleminen. Liikkua piti, vaikka vaivoinkin.

Hitaasti kuluivat tunnit. Verkalleen päivät, syksyiset synkät päivät iäisyyteen vierivät…

Alakuloinen, arka oli asujanten mieli. Poissa oli entinen toimeliaisuus ja reippaus. Raskailta tuntuivat jalat, kankeilta kädet. Ja rintaa jäyti. Kalvoi kuin nälkäinen lapsi äitinsä tyhjää nisää…

— Mitenkäs kävi? kysyi Eeva Teemulta, kun tämä taudistaan toipui. Oli hän sen jo muilta kuullut, mutta mieheltään varmuutta tahtoi.

— Vaikea oli tähän kysymykseen vastata. Kerrassaan raskaalta tuntui totuus tunnustaa. Mutta tehtyä ei saanut tekemättömäksi. Niin täytyi sanoa kuin asia oli, vaikka se miten kovasti koski ja rintaa kouristi.

— Huonosti, huonosti kävi, huokasi Teemu. Kohta meillä ei ole kattoa päämme päällä. Isäntä voitti… Minä hetkenä hyvänsä hän saattaa ajaa meidät mökistä maantielle…

Valtavaan, tuskaiseen itkuun purskahti Eeva tämän kuultuaan. Suonenvedontapaisesti hänen hartiansa nytkähtelivät ja suuret, kuumat vesihelmet valuivat silmistä esiliinaan, jolla hän kyyneleitään kuivasi…

— Niinkö onnettomasti kävi? Johan minä sitä aavistinkin. Etkä sinä vain kysynyt lakimiehiltä neuvoa, vaikka kehoitin. Voi, meitä poloisia! Mihin me nyt tästä menemme?

— Niin se kävi. Mitäpä siinä olisivat neuvot auttaneet. Hukkaan olisivat ainoat pennit menneet. Isännällä oli ja on rahaa enemmän. Ja Neulanen ja Hanssu puhuivat kuin käskettiin. Vastoin parempaa tietoaan valehtelivat ja väärin vannoivat.

— Niinkö tekivät? Mitä sinä sanoit? Ettäkö ihan väärin vannoivat?

— Niin tekivät. Silmää räpäyttämättä Neulanen vannoi ja valehteli. Hanssu ei ollut vielä niin paatunut. Aluksi hän hämmästyi, sanat ihan kurkkuun tarttuivat. Mutta kun vallesmanni vähän auttoi, niin viimein rohkaisi Hanssukin itsensä ja puhui kuin puhutettiin.

— Ettäkö itse vallesmannikin oli tässä asiassa isännän puolella?

— Oli.. Kuinkas muuten. Näyttää se sillekin raha kelpaavan, raha niinkuin pirtukin…

— Voi, maailmaa pahennusten tähden, ja voi niitä, joittenka kautta pahennukset tulevat, sanotaan kuolemattomassa sanassa! Kyllä se Jumala vielä kostaa tämän työn niin isännälle kuin vallesmannillekin. Antaapa vielä osan Neulaselle ja Hanssullekin. Hiuskarvaakaan ei Hänen tietämättään ihmisen päästä putoa… Ja mitä ihminen kylvää, sen hän saa myös niittää…

— Kunpa kostaisi, kunpa kostaisi! Minä en siihen ainakaan kykene. Eikä minulla ole haluakaan.

— Kosto on Herran kädessä. Hän yksin antaa jokaiselle ansion mukaan. Ei sinun tarvitsekaan kostaa. Kuule, ei tarvitse. Kyllä Herra sen aikanaan tekee. Suuret sotajoukotkin hän kykenee kurittamaan ja maahan lyömään. Ei paina paljon Hänen käsissään isännät, ei vallesmannit. Niin ovat kuin akanat tuulessa…

* * * * *

Nöyrinä ja kuuliaisina vanhukset alistuivat kovaan kohtaloonsa.

Elämää oli edelleenkin ajateltava, niin synkältä ja toivottomalta kuin se näyttikin.

Heti parattuaan Teemu tallusteli Aholaan. Sieltä oli ennenkin hädän hetkellä avun löytänyt, sinne nytkin turvautui.

Aholassa tiedettiin, miten käräjillä oli käynyt. Aholan isäntä oli lautamies, ja nyt hän juurtajaksaen selitti Teemulle asian.

Neulasen ja Hanssun valallisesta todistuksesta tällainen tuomio johtui. Hän oli kyllä tuomarille koettanut selittää, että nyt ei taida mennä niinkuin pitäisi. Todistajat taisivat puhua vastoin parempaa tietoaan. Mutta ei ollut tuomari huomautuksesta mitään välittänyt. Laki on laki, oli sanonut. Hänen täytyy tuomita lain kirjaimen mukaan, vaikka tietäisikin, ettei asia aivan niin ole. Kahden todistajan lausunto on otettava huomioon ja se pitää, varsinkin silloin, kun todistajia ei ole yritettykään jäävätä. Niin oli sanonut. Vanha tuomari ei olisi niin tehnyt. Kyllä se olisi tarkemmin tutkinut ja tuuminut. Kumma, kun tämä nuorimies uskalsi asian heti lukkoon lyödä. Paha, ettei vanha tuomari ollut itse oikeutta jakamassa. Poikaset ovat aina tottumattomia silloin, kun miehisen miehen mieltä kysytään. Toiset lautakunnan jäsenet yhtyivät tuomariin. Mäkelän Mattikin. Minä vain olin eri mieltä, mutta se ei auttanut. Sääsken ääni ei kauaksi kuulunut. Ja nimismiehen sotkeminen ja asiaan sekaantuminen oli kanssa paha juttu. Yhtenään se siinä tuomarin korvaan supisi ja häklätti. Kun olisit ymmärtänyt edes lykkäystä pyytää tai kun olisit älynnyt ilmoittaa tyytymättömyyttä päätökseen, niin asia ei olisi ollut vielä tykkänään menetetty niinkuin se, ikävä kyllä, nyt on. Kyllähän minä olisin sinua neuvonut, jos tiesin, ettei sinulla ollut avustajaa. Mutta en tiennyt ennenkuin vasta oikeuden edessä. Ja silloin en antamani tuomarinvalan perusteella saanut sinua neuvoa enkä ohjata. Päätöstä tehdessä koetin, kuten jo sanoin, puolestasi puhua, mutta se ei auttanut. Loppu oli surullinen, sen myönnän.

Näin Aholan isäntä, vanha lautamies, vakavana Teemulle puheli.

Äänettömänä kuunteli Teemu Aholan isännän sanoja.

Kyynelkarpalot kohosivat hänen silmäkulmiinsa ja leuka liikutuksesta vavahti. Jumalan kiitos, hän itsekseen huokasi, että tässä maailmassa löytyy vielä oikeitakin ihmisiä, kuten tuo Aholan isäntä. Kovasti ovat viimeiset ajat ihmisyyttä ja oikeamielisyyttä alas painaneet, mutta vielä on siemen hyvääkin jälellä.

Pienemmät pensaat on paha muassaan vienyt, mutta suuret, juurevat puut yhä paikoillaan totuutta julistaen seisovat.

Kotvan kuluttua Teemu sitten ääneen isännälle virkkoi, varsinaisen asiansa ilmoitti:

— Kolmattakymmentä ajastaikaa siitä on kulunut, kun tästä talosta lähdin. Omaan mökkiini luulin muuttaneeni, omaa maata kuokkineeni, ja oman katon alla luulin saavani kuolla kupsahtaa sittenkun päivätyöni on päättynyt ja elo leikattavaksi tuleentunut… Mutta se oli erehdys. Katkera pettymys. Petoksella minulta on kaikki mennyt: parinkymmenen vuoden raskas raadanta ja vanhojen päivien varaksi tehty pieni pesä. Tyhjempänä olen tässä nyt kuin täältä lähtiessäni. Silloin minulla oli vielä kuin koko elämä edessä. Nyt se on taakse, saavuttamattomaan etäisyyteen vierinyt…

Taas putosi heleä helmi vanhuksen kurttuiselle poskelle, siitä lattialle valahti.

Hetken häiriintymättömän hiljaisuuden jälkeen Teemu taas isäntään katsoen verkalleen virkkoi:

— Vieläköhän olisi Aholassa kahdelle vanhalle tilaa ja suojaa? Paljon sitä ei tarvittaisi. Olen menettänyt niin uskoni muihin ihmisiin, että toisten puoleen en uskalla enää kääntyä. Pahasti pettivät nuorempanakin miestä, pahemmin vielä, kukaties, vanhaa ja vapisevaa pehmittäisivät.

— Kyllä sitä on ja täytyy olla, vastasi Aholan isäntä. Tule sinä vain meille takaisin. Porstuanperäkamari tyhjennetään taas sinua varten kuten kerran ennenkin. Saat asua siinä niin kauan kuin tahdot, ja vuokra on sama kuin ennenkin: kolmemarkkaa kuukaudessa. Tai jos se on liikaa, niin tingitään.

— Minä tulen niin mielelläni, Teemu hyvillään vastasi. Ei ole liikoja vaadittu. Pilkkahinta nykyaikaan. Hyvästi nyt vain, ja kiitoksia!

Ja isännän estelyistä huolimatta hän lähti kiireesti köppäsemään

Syrjälää kohti. Kertomaan vaimolleen sitä suurta ilosanomaa, jonka hän

Aholassa nyt kuuli. Jalat tuntuivat keveimmiltä, mieli iloisemmalta. Ja

rinnanaltakaan ei tällä hetkellä taas ollenkaan jäytänyt.

— Siunattu olkoon Aholan isäntä, huokasi Eeva Teemun viestin kuultuaan.

Herra hänelle hänen hyvyytensä palkitkoon…

KAHDESTOISTA LUKU.

Nyt ryhtyivät vanhukset muuttoaan, raskasta ja kipeältä tuntuvaa muuttoaan vähitellen ajattelemaan.

Kevätkelien aikana he olivat kevein mielin tulleet Syrjälän matalaan mökkiin, mökkiin, jota luulivat omakseen.

Raskain, alakuloisin ja turtunein mielin he syksyn synkimmillään ollessa tästä mökistä nyt poislähtöä tekivät.

Kauniit unelmat leppoisasta levosta omassa, matalassa majassa pitkän ja uuvuttavan päivätyön jälkeen, olivat nyt auttamattomasti pettäneet.

Saippuakupla oli särkynyt.

— Taivaan linnuilla on pesänsä, metsän pedoilla luolansa, mutta Ihmisen Pojalla ei ollut sijaa, kuhun hän päänsä kallisti, huokaili Eeva. Mihinkähän hekin olisivat tästä joutuneet, ellei Aholan isäntä olisi ottanut heitä takaisin taloonsa. Tie vaivaistaloon olisi ollut heidänkin edessään, kuten niin monen muun vähäpätöisen eläjän täällä ajallisessa ahdistuksessa… Eivät edes lapset auttavaa kättään runsaimmin ojenna. Heilläkin on oma, kova ja iloton elämä edessään, monet vaivat ja vastoinkäymiset voitettavinaan. Milläpäs he enemmän auttavat kuin voivat. Hukkahan tässä olisi jo aikapäiviä tullut eteen, elleivät lapset olisi vähästäänkin murenta murentaneet. Paljon heiltä ei liiennyt. Hyvältä tuntui pienikin apu, kun se ilomielin, vapaasta tahdosta ja lapsenrakkaudella annettiin.

* * * * *

Odotetut syyskylmät saapuivat vihdoinkin.

Parina viimeisenä yönä oli maanpinta jo hiukan routaantunut, pienimmät lätäköt kuivuneet. Läpinäkyvä, ohut jääriite kuin hieno, täplikäs harso, oli äsken vielä niin likaiset lammikot peittänyt. Kuraiset kujat ja ajotiet olivat käyneet roustanteelle. Järvien rantamatkin jo jäähän juuttuivat.

Vielä vähän viileitä päiviä ja pakkasia, ja hyvä talvenpohja oli valmis.

Yhä puhkui pohjoinen kylmää. Kuulakka taivas peittyi pilveen-… Ja sitten eräänä aamuna, kun ihmiset unestaan heräsivät, he huomasivat, että valkoinen vaippa oli kaiken karun ja kolkon ylle viihtyisesti levitetty.

Heti ensimmäisellä rekikelillä Syrjälän vanhukset aikoivat muuttaa

Aholaan.

Vähäiset tavaransa he olivat hiljalleen kokoon keränneet. Hitaasti he poislähtöä valmistelivat.

He toivoivat salaisesti, että Risumäen isäntä vielä viimetingassa muuttaisi mielensä, peruuttaisi päätöksensä, ja antaisi heidän, kaikesta huolimatta, jäädä tähän rakkaaksi käyneeseen mökkiin, jonka hyväksi he, muun työn lomassa, olivat monet pitkät ja vaivalloiset vuodet uurastaneet.

Mutta se oli turha toivo.

Hermostuneena odotti Risumäen isäntä mökin tyhjentymistä. Ja kun se ei hänen mielestään tarpeeksi pian tapahtunut, niin hän ryhtyi häätämään.

Ja helppoahan se olikin.

Oikeuden päätös oli voittanut lainvoiman. Mitäs muuta, kun ulos mökistä ja äkkiä.

Ja niinpä sitten eräänä päivänä tulivat poliisit. Nostelivat vanhusten vähäiset tavarat taivasalle. Mökin oven lukkoon lupsauttivat ja naulasivat laudan oven päälle poikittain.

— Ei tämä meidän syymme ole, poliisit puolustuksekseen puhelivat.

Viranpuolesta täytyy tehdä tällaisiakin.

Sanaakaan sanomatta katselivat vanhukset poliisien puuhia. Eivät he valittaneet, eivät kovaa kohtaloaan surkutelleet. Tyytyväisinä, kirvelevin mielin ahdinkoonsa alistuivat ja syrjässä seisoivat. Muissa mietteissä he näyttivät elävän. Missä lie mieli liikkunut, missä ajatus ajelehtinut?…

Vasta poliisien poistuttua he elämän kovaan todellisuuteen havahtuivat.

Hävityksen kauhistus oli käynyt tämän matalan majan yli. Rajumyrsky raastanut pienen pesän, sen rikki repinyt kuin tuulispää heinäsuovan…

Siinä oli valkoisella lumella, talven ensi lumella, hajalle heitettynä vanhusten koko omaisuus kuin markkinatorilla kaupustelijan tavarat. Markkinamelu vain oli ympärillä vaiennut, ja siinä he, kaksi vanhaa, nyt viimeisiä rippeitään kyynelsilmin, pakahtunein mielin kokoilivat.

Ennenkuin he mökiltään viimeisen kerran illan hämärtyessä lähtivät, niin kaikkia rakkaita paikkoja he vielä kauan ja äänettöminä katselivat.

Tupaan ensiksi yrittivät. Vasta ovella kylmään todellisuuteen havahtuivat, kun suurilla rautanauloilla lyödyn laudan siinä poikkipäin huomasivat. Polvilleen olivat lysähtää sillä hetkellä.

Niin se riipaisi rinnasta.

Toinnuttuaan he silmäilivät tovin toisiaan. Nyyhkyttäen käänsivät päänsä ja salaa itkivät.

Vielä kerran Teemu katsoi ovea. Meni lähelle. Käänsi salpaa, joka tuttavallisesti narahti, mutta ovi ei auennut. Sen edessä oli suurilla nauloilla lyöty lauta. Toinen pihtipieli oli halennut. Niin kovasti olivat poliisit sitä hakanneet. Hellävaroen Teemu siveli pihtipieltä, joka oli seissyt siinä paikoillaan kolmattakymmentä vuotta ja nähnyt tyynet ja myrskyt. Ja oli kestänyt. Mutta nyt heti ensi hetkinä särkyi vieraan käsissä. Oikein sitä ajatellessa sydäntä kouristi ja mieltä viilsi. Ennenkuin hän portailta astui alas, niin vielä kerran hän tarttui salpaan kiinni kuin hyvän ystävän käteen, ja puristi sitä kauan ja lämpimästi. Vanhan leuka vavahti kerran pari, ja jalka tuntui niin sanomattoman raskaalta portailta etääntyessä.

Kuin tahtomattaan hän asteli ajatuksiinsa vaipuneena saunan luo. Nokinen seinä sieltä ystävällisesti katsoi vastaan ja ovenripa kuin kättä ojensi. Saunan suomia hyviä löylyjä muistellen ei Teemu huomannut seinän ystävällistä katsetta eikä ojennettuun käteen tarttunut. Puolittain tylsänä hän katsoi nokista saunaansa, joka hänen edestään loittonemistaan loittoni. Jo teki mieli tarttua ovenripaan kiinni, mutta ei enää ylettänyt ja voimat eivät riittäneet.

Sillävälin, kun Teemu saunan luona käveli, sillävälin Eeva aukaisi navetan oven. Seisoi kynnyksellä hetkisen ja tuttuja seiniä äänettömänä katseli. Aikoi siitä jo pois kääntyä, mutta ei malttanutkaan. Vielä piti astua kynnyksen yli ja pilttuun syrjiä käsin koitella. Jos oli ennen navetta rakkaalta tuntunut, niin rakkaammalta se nyt viimeistä kertaa katsellessa tuntui. Yhtenään sai vapiseva käsi nousta ylös ja silmäkulmaa koskettaa…

Aitan portailla vanhukset sattuivat yksiin. Tunteitaan salatakseen kysyivät:

— Mitäs sinä vielä sieltä?

— Enpä niin mitään… Muuten vain katson.

Mutta kumpikin työntyi ovesta sisälle. Teemu kosketti kädellään ortta ja Eeva hinkalon laitoja kolisteli. Se oli vanhusten hyvästijättö rakkaalle aitalle, jonka sisältä menneinä vuosina suvi-illoin oli kuulunut sipinä ja suhina, kun nuoret siellä laskeutuivat levolle…

Pihamaan penkille vanhukset vielä hetkeksi istuutuivat, katselivat rakkaita paikkoja ja koettivat painaa ne ikipäiviksi mieleensä.

Hitaasti he viimein vilun pakottamina lähtivät myttyineen liikkeelle. Portilla vielä hetkeksi pysähtyivät, katsoivat taakseen kauan ja kaihoten…

Sitten he verkalleen ja äänettöminä lähtivät astelemaan ensi lumen peittämää tietä Aholaa kohti.

Sydän oli surusta haleta.

Askel oli sanomattoman lyhyt, jalka raskas… Ei liene ristintie sen vaikeampi kulkea.

KOLMASTOISTA LUKU.

Vielä samana iltana, sangen myöhään, Aholan isäntä haetti Teemun tavarat Syrjälästä taloon.

— Ei niitä nyt taivasalle yöksi jätetä, sanoi, ja käski rengin lähteä tavaroita noutamaan.

Ei ollut Aholan vanha isäntä uskoa korviaan, kun Teemu hänelle kertoi häädöstä.

— Että se kehtaa ja ilkiää, hän sanoi, kun Teemu tarinan lopetti.

Ja kovasti tätä tekoa muuallakin ihmeteltiin.

Pakanalähetyksen ompeluseurassakin siitä pauhattiin.

Hiljaa akat asiasta ensin keskenään kuiskailivat.

— Olettekos kuulleet, miten Syrjälän Teemulle on käynyt? sanoivat. Pois on asunnostaan ajettu ja suuri lauta on lyöty oven päälle.

— Niin on. Ja tuvan muuri on, tiemmä, myöskin särjetty, tiesi toinen.

— Niin on särjetty. Ja saunan kiuas yksin kivin maan tasalle hajoitettu, lisäsi kolmas.

— Ei. Mutta mitä te sanoitte? Ettäkö tuvan muuri on särjetty ja saunan kiuas hajoitettu?

— On. Aivan yksin kivin on revitty, ja ovi saranoiltaan heitetty.

— Voi, tässä maailmassa! siunailivat akat reiteensä lyöden. Vai että muurit revitty ja kiukaat hajoitettu. Voi, herrajutina, sentään!

— Kyllä sillä Eevalla nyt varmaankin on paha olla?

— On.

— No, tietäähän sen.

— Kolmasti oli, kuulemma, pyörtynyt, kun poliisit tuvan tyhjensivät.

Niin oli kovasti koskenut.

— Jaa, jaa. Vähemmästäkin se luonto heltyy.

— Ei ole jaksanut, Eeva, edes ompeluseuraan tulla.

— Kipeä kuuluu olevan.

— Eikä täällä näy Risumäen emäntääkään.

— Mikähän sille on tullut?

— Se häpeää.

— Ihan varmasti se häpeää.

— No, eihän se emännän syy ollut.

— No, eipä silti. Mutta olisi hänen nyt sentään luullut jotakin asiaan vaikuttavan.

— Luuletko, ettei ole koittanut? On. Mutta mitäs hän isännälle mahtaa.

Se vain juo ja pörrää. Kerrankos hän on sitä torunut.

Nyt akat siirtyivät lähemmäksi toisiaan ja henkeään pidätellen hiljaa supisivat:

— Pian sieltä Ristimäestä taas kuuluu kummia.

— Ei. Mutta mitä sinä sanoit? Mitä kummia?

Ja aivan yhtenä korvana nyt akat olivat.

— Piika-Amaljan on tainnut käydä hullusti.

— Sis… sohi

— Häh!?

— En tiedä, mutta niin huhutaan.

— Soo… oh!

— Ilmankos se niin karttoikin ihmisiä toissapyhänä asemalla käydessään.

Sivuttain kulki ja kasvonsa peitti.

— No, tietäähän sen.

— Näkyykö se jo?

— Sanotaan näkyvän. Laihtunut on kasvoiltaan ja iho on käynyt täplikkääksi.

— Niin on. Ja kovasti kuuluu hameen helma edestä lyhenneen. Ei ole

Amalja, omilla jäljillään. Ei ole. Ei.

— Hullusti on tainnut sitten käydä.

— Mutta kellekähän se…?

— ???

— Isännälle… Risumäen isännälle kuuluu olevan. Äidilleen on, tiemmä, tunnustanut.

— No, siinä sitä ollaan!

— Mitäs emäntä nyt?

— Mitäs se. On maar iloinen, kun edes hetken on saanut levätä.

— No, on sillä emännälläkin siinä olemista, en minä muuta tule ja sano.

— On sillä.

— Kahdeksan lasta on itse saanut kantaa… Luulisi sen jo isännällekin riittävän.

— Ei siinä ole helpolla oltu.

— Ei ole. Ei.

— No, ei.

— Ja vielä sellainen harmi ja risti hartioilla…

— No, sanos muuta. Ja kun se tämä Amalja olisi sillä edes ensimmäinen yli aisan potkaistu.

— Eikös se ole?

— Vielä mitä! Vai ensimmäinen. Ainakin kolmas sanotaan jo olevan.

— Eihän?

— No, on. Kolmas on. Kyllä ne asiat tiedetään ja tunnetaan.

— Koskahan se tämä Amalja saa? kurottautuu taas joku kysymään.

— En tiedä. En ole ollut varpaita pitelemässä. Mutta eiköhän sieltä keväällä ala itku kuulumaan.

— Mitähän isäntä nyt?

— Mitäs se. Ei se ole ennenkään mitään meinannut. Juo ja mässää kahta kovemmin.

Keskustelu oli nyt kääntynyt alalle, jossa jokainen akka oli asiantuntija, ja josta ei tahtonut loppua tulla.

Huonokuuloinen kiertokoulunopettajatar yritti alussa puheenaihetta kääntää, mutta turhaan ponnisteltuaan viimein itsekin sen pyörteisiin kuumeisena heittäytyi.

Vasta sitten, kun tavanmukainen kahvivirsi oli veisattu, saatiin tappi tämän kaikkien mieltä kiinnostavan asian eteen, ja ruvettiin muista »päivänkysymyksistä» keskustelemaan.

Ensin kuitenkin lausuttiin vielä muutama sana Syrjälän Teemun häätöjutusta ja oikeudenkäynnistä, ja ihmeteltiin, miten kumman tavalla se nyt niin kävi.

— Raha siinä, luulen ma, pelasi, sanoi Kulmalan Tihta.

— Niinkö?

— Niin. Raha ja väärät todistukset.

— Elä nyt! Mistä sinä sen tiedät?

— Sattumalta kuulin majailemassa ollessani.

— Keitä sinä kuulit?

— Neulaselta.

— Ei, mutta mitä sinä sanoit? Neulaseltako?

— Niin. Ihan mestarin omasta suusta.

— Elä nyt!

— Lähtee se, Teemu, siitä mökistään, että viukaa, hihkui mestari maantiellä. Kyllä Risumäen isännällä raha piisaa, ja minä puhun kuin käsketään.

— Sanoko se niin ja uhkaili?

— Sano se.

— Ja sinä kuulit?

— Tottahan minä sen kuulin. Ja sitten se vielä uhkaili ompeluseuraakin.

— Vai ompeluseuraakin?

— Uhkaili se.

— Mitäs se seuraa?

— No, tietäähän sen, Neulasen. Se puhuu ja uhkailee, mitä, kulloinkin päähän mällähtää.

— Sinun olisi pitänyt olla käräjillä todistamassa.

— En minä. Mitäs minä siellä. Pelkään minä sellaisia paikkoja.

— Että totuus olisi tullut ilmi ja väärinvannojat joutuneet syytteeseen.

Juttuihinsa ja kahvinjuontiin kyllästyneinä, akat viimein hajaantuivat kotiinsa.

Mutta pian rupesi kylällä kuulumaan, minkälaisilla keinoilla Teemu oli saatu mökistään lähtemään…

Korvat kuumina kuunteli Risumäen isäntä niitä puheita ja hyppyytti

Neulasta talosta taloon muka valheita oikomassa.

Ja Neulanen oli elementissään.

NELJÄSTOISTA LUKU.

Vielä äsken niin hohtavan valkoiset hanget ovat kadottaneet kaiken kauneutensa. Likaisenharmaina ja repaleisina ne retkottavat. Vain jokunen kirkas, aurinkoinen päivä, lämmin yö ja leuto sade, niin niistä ei ole jälellä muuta kuin muisto.

Pienet kevätpurotkin jo hiljalleen ja ujoina mäkien kupeilla lirisevät. Talven kahleista vastikään vapautuneina ne aluksi epäröiden pyrkivät sinne tänne, löytämättä itselleen sitä uomaa, jota myöten niiden on määrä mennä. Monet niistä etsintämatkallaan pian heikot voimansa tyyten kuluttavat ja olemattomiin hukkuvat, mutta ne, jotka yhteisvoimin työskennellen ovat reitin itselleen löytäneet, ne mennä vilistävät jo kaukana laulaen, ja pian ilosta hypellen kohiseviksi koskiksi paisuen kovalla kiireellä pyrkivät emonsa, meren, syvään syleilyyn…

* * * * *

Tukala ja tuima on kulunut talvi ollut Aholan porstuanperäkamarissa asuville vanhuksille. Sairaus sairauden jälkeen on heidän luonaan vieraillut ja voimat vähentänyt, että vaivoin vanhukset nyt pääsevät liikkumaan.

Masentunut mieli ei ole kyennyt hiipivää tautia vastustamaan. Alituinen alakuloisuus on sen viihtymiselle vielä vauhtia antanut.

Ensin tauti tarttui Teemuun. Hiljaa ja hivuttaen se vanhusta läheni, kunnes viimein koko voimalla iski. Viikkokausia elämä ja kuolema heikon sairaan ympärillä kamppailivat keskenään. Elämä viimein voitti. Mutta sen voitto ei ollut enää suuren arvoinen. Kuoleman vaaniva käsi oli viikkojen kuluessa ahnaasti raastanut vanhuksen elinvoimat niin tarkkaan, että ainoastaan nahkan peittämä raihnainen ruumis oli jäänyt jälelle…

Sitten kun Teemu tointui vähän jalkeelle, niin sitten tapasi tauti Eevan. Kauan se häntäkin vuoteessa piti ja pihisti, mutta onneksi päästi vähemmällä kuin Teemun.

Hukka olisi ollut hyppysissä, elleivät Aholan armeliaat asukkaat olisi sairaita vanhuksia yön päivän kanssa hoitaneet ja heille auttavaa kättään ojentaneet. Oikein sitä heidän hyvyyttään vieraatkin ihmettelivät ja paljon siitä kylällä puhuttiin. Mutta itse he eivät vaivoistaan kiitosta odottaneet, eivätkä välittäneet siitä edes kuulla, kun joku keplotteleva kylänkulkija talonväkeä muka paremmin miellyttääkseen koetti epätoivon vimmalla puheen uudestaan ja uudestaan tähän asiaan kääntää. Ja kun vieras ei muuten hellittänyt, niin pian hän sai vastauksen:

— Ei siitä kannata puhua! Se on ollut velvollisuutemme.

Paras kiitos ja palkkio heille oli siinä, kun he huomasivat, että sairaat toipuivat. Kaulasta pitäen he vanhuksia nostelivat ja kääntelivät ja tarjosivat heille parasta mitä talosta löytyi.

— Voi, voi sentään! Elkää välittäkö meistä! Kiitos, kiitos! hokivat vanhukset yhteen ääneen ja auttajan poistuttua seinään päin kääntyen salaa toiseltaan silmäkulmaansa pyyhkäisivät.

Mutta kaikista ruumiillisista kärsimyksistä huolimatta olivat Teemun hengenvoimat pysyneet murtumattomina. Sydäntalvella, tammikuun alkupuolella, jolloin lähenevä sairaus näytti ensi oireita, oli Teemun mieli lamassa. Vaikka hän väliin ponnistelikin päästäkseen eroon piinaavista, raskaista ajatuksista, niin sittenkin yhä uudelleen ja uudelleen palautuivat mieleen viimesyksyiset, nopeasti, vanhuksen mielestä liian nopeasti kehittyneet tapaukset, joiden huippukohdan muodosti käräjienkäynti kaameine seurauksineen. Vaikka tästä oli jo kulunut kuukausia, tuntui se aina vain yhtä tuoreelta kuin eilinen päivä. Aina se mielessä pyöri.

Uudelleen ja taas uudelleen Teemu kertasi ajatuksissaan sen ajan, joka oli kulunut siitä hetkestä lähtien, jolloin hän sai käräjähaasteen, siihen hetkeen, jolloin hänet ajettiin poliisivoimalla omaksi luullusta mökistä maantielle. Viimeiseen asti hän oli uskonut ja toivonut, että asia vielä yhdennellätoista hetkellä saa jonkun odottamattoman käänteen ja hän pääsee oikeuksiinsa. Vasta silloin tämä elähdyttävä toivo peti, kun poliisit tulivat ja nostelivat tavarat ulos ja hänen silmäinsä edessä naulasivat kiinni sen oven, jonka avaamiseen ja sulkemiseen hän oli jo kolmattakymmentä ajastaikaa luullut vain itsellään olevan etuoikeuden.

Sitä tapausta hän ei koskaan täydellisesti käsittänyt. Se oli kuin ilkeä unikuva, joka aina vain mielessä väikkyi, mutta josta ei saanut selvää, mikä se oli. Mistä se tuli se sellainen mahtikäsky, jonka edessä hänen täytyi taipua? Laki ja oikeus! Niinpä niin. Mutta lainhan pitäisi heikkoja ja voimattomia suojata ja turvata eikä sortaa. Mutta tässä kävi päinvastoin. Olisi edes isäntä itse tullut ja selittänyt, että asia on nyt kertakaikkiaan niin. Minä, joka olin viisaampi ja voimakkaampi, minä voitin. Sinä heikompana hävisit, ja nyt sinun on tästä lähdettävä.

Mutta ei. Ei tullut isäntä näin puhumaan. Näkymättömänä hän vain asioita johti ja vallesmannin avulla poliiseja juoksutti. Ei edes siellä päin kylää viikkokausiin liikkunut. Tai jos liikkuikin, niin salaa kulki, ettei häntä vain mitenkään olisi Syrjälässä huomattu? Mitäs sitten, jos isäntä olisi mökkiin poikennut? Olisiko se hänen tekoaan lieventänyt? Olisi toki paljonkin. Hän olisi silloin osoittanut, että hänellä on puhdas omatunto ja rauhallinen mieli. Kerrankos sitä tässä maailmassa on riidelty ja riidellään. Isäntä olisi voinut selittää, että asia ei ole, eikä ole ollut niin kuin sinä sanot ja luulit olevan. Mökki onkin talon, ja nyt se annetaan sellaiselle, joka kykenee maksamaan siitä paremman vuokran kuin sinä. Se olisi ollut miehen puhetta, suoraa ja kaunistelematonta. Olisihan isäntä hyvinkin saattanut muistaa kontrahdin ja suulliset sopimukset toisin kuin hän, ja uskoen olevansa oikeassa, olisi vain totuuden selville saantia varten turvautunut vallesmannin, tuomarin ja poliisien apuun. Tuomariin turvautumisen jaksoi vielä hyvin käsittää, kun kovasti ajatustaan ponnisti. Mutta vallesmannin ja poliisit… Se meni kuin menikin jo yli ymmärryksen.

Muisto poliisien tulosta ja tuvan tyhjentämisestä oli kaikista karvain. Siihen tapaukseen ajatus aina pysähtyi ja siinä kauemmin, liiankin kauan, viipyi. Se muisto se aina riutunutta rintaa jäyti ja mieltä kirveli. Nostipa herkimpinä hetkinä kyynelhelmenkin karkealle, syvien vakojen uurtamalle poskelle…

* * * * *

Mutta sitä mukaan, kun päivät pitenivät ja kirkastuivat, sitä mukaan Teemun mielikin keveni ja piristyi. Kun ensimmäiset leivoset näyttäytyivät, oli Teemu jo jalkeilla. Ja peipposten piipitellessä hän jo liikkui mielestään kuin ennenkin. Jalka tuntuu tosin entistä raskaammalta, käsi kankealta ja voimattomalta, mutta kun tässä vielä viikon pari verryttelen, niin enköpä tuota taas jo kyenne omin voimin elämään, hän ajatteli.

Ja kun ensimmäiset pääskyset saapuivat ja räystään alle pesäänsä laittoivat tai vanhaa korjailivat, niin silloin Teemu jo hääri joukon jatkona talon töissä.

— Pysy sinä vain pois siksi kunnes paranet, kielteli isäntä.

— Ei sitä kehtaa, aikamies, jouten maata, vastasi Teemu ja meni toisten mukana, että tuppi heilui.

— Teemu parka, huokasi Aholan isäntä hänen jälkeensä. Vanhoillapäivilläsi et saa etkä malta edes rauhassa sairastaa. Kummaksi se on maailma tämän miespolven eläessä muuttunut. Ja tovin kuluttua hän puoliääneen lisäsi:

— Onkohan niiden olo keveämpää, jotka ovat heittäneet toisen omasta mökistään ulos kuin koiran pellolle?

VIIDESTOISTA LUKU.

Pimeiden iltojen aika on käsissä.

Vilja valmistuu pelloilla. Ruiskuhilas on jo ehtinyt riiheenkin ja suvitouot odottavat sirppiä.

Maamies myhäilee tyytyväisenä omaa, hiljaista myhäilyään, jonka sävyn outokin huomaa hänen silmiensä kirkkaasta hohteesta.

Tänä vuonna tulee tavallista parempi sato. Ruis näyttää antavan yli odotusten. Suvivilja on rehevää ja suurijyväistä, ja peruna pudistaa niin, ettei tahdo mahtua penkkeihinsä.

Tyytyväisinä istutaan Aholassa pimenevinä syysiltoina avotakan hiipuvan hiilloksen ääressä. Näperrellään mitähän näperrellään, ja sana silloin toinen tällöin naapurille heitetään. Muualla tässäkin pitäjässä on jo aikoja sitten avotakka rautahellaan vaihdettu, mutta Aholan isäntä ei ole vielä tätä esi-isien rakasta uunilaitetta nykyaikaiseksi muuttanut. Ja on siellä Aholassa vielä toinenkin isiltä peritty tapa käytännössä, puhdetöiden teko. Nyt ei tosin ole vielä puhdetöiden aika käsissä, eikä takkaan ole tehty tulta myöskään lämmittämistä varten. Illalliskeittotulien jätteet siinä nyt hiljalleen hiipuvat. Tuli olisi jo sammunutkin, ellei isäntä olisi siihen aterian aikana paria tervaskannonpuolikasta lisäksi heittänyt paremmin niinkuin näkemistä silmälläpitäen. Lamputkin kun ovat vielä kesäkunnossa, ja nykyaikaisia sähkövaloja ei Aholaan ole vielä laitettu.

— Ehtiihän ne sitten hankkia, jos lamppupeli pettää, on isäntä sanonut. Ja kun lamppupeli ei ole pettänyt, niin sähkövalot on jäänyt hankkimatta.

Vankka ja maittava illallisateria on nyt syöty ja tyytyväisin, kylläisin mielin miehet istuvat hiipuvan takkatulen ääressä. Laiskasti kulkee tarina. Hämärä peittää jo avaran tuvan, ja vain vaivoin näkee naisväki korjata ruuanjätteet pöydältä ja pestä astiat. Miesten liikahdellessa heijastuu raukea valo väliin pöydällekin ja varjot seinillä liikkuvat. Silloin naiset kiihdyttävät hetkeksi työtään, mutta pian taas pimeys palaa entiselleen pahoittaen astianpesijät varovaisuuteen. Naisväki supattaa keskenään omia pieniä asioitaan. He eivät tahdo häiritä tuvan torkkuvaa hiljaisuutta eikä miesten rauhaa, kun nämä siinä käsiinsä nojaten, silloin tällöin kylläisinä röyhähdellen, melkein äänettöminä päiväntapahtumia mietiskellen, istuvat.

Takan hehku sammuu vähitellen. Naisväki on lopettanut työnsä ja istujista yksi toisensa jälkeen siirtyy päivän ponnistuksista lepäämään.

Isäntä ja Teemu jäävät viimeisiksi.

Teemun mieltä riipaisee niin omituisesti. Sitä aivan hytkäyttää kuin ensi kertaa ripillä käydessä ja sydän takoo, että melkein kuulee sen äänen, ja veret kohoavat kalpealle poskelle. Kohotkoot, ajattelee Teemu. Eipä sitä tässä hämärässä kukaan näe.

— Nyt minä kysyn, hän päättävästi ajattelee. Tehköön isäntä sitten mitä haluaa.

Mutta vaikka ajatus olikin kypsynyt jo päätökseksi, niin mitenkään sitä ei tahtonut saada sanotuksi.

Se asia oli jo koko kesän pitänyt Teemun mieltä pienessä jännityksessä. Ensin se oli kuin sivumennen iskenyt, eräänä lauantai-iltana, jolloin hän palasi kytöojalta Terva-ahon poikki. Illalla hän ei sitä sen enempää ajatellut. Saunassa se tosin kuin salaa hiipi uudelleen mieleen, mutta maatapannessa hän ei sitä muistanut enää ollenkaan. Eikä se aamulla herätessäkään vaivannut mieltä. Mutta maanantaina siinä kytömaalle vievän tien haarassa se taas yhtäkkiä töksähti mieleen. Se tuli kuin pilvistä pudonneena, ja veti kuin vetikin astelemaan Terva-ahon kautta, vaikka toista tietä olisi ollut lyhyempi matka.

— Hullutustahan se kaikki on, hän ajatteli. Milläpäs minä, ikäloppu mies sellaiseen…

Mutta vaikka hän miten koetti sitä ajatusta mielestään eksyttää, niin aina se vain sieltä piilosta sukelsi esille ja vaati huomiota itselleen. Toisinaan se piti päiväkausia pienessä jännityksessä eikä tahtonut antaa iltasin unta. Väliin se hiukan hellitti, mutta pian taas entistä voimakkaampana tuli esille.

Se oli merkillinen ajatus! Se oli yhtä hullu haave kuin opettajan sanojen mukaan sekin, että maat otetaan rikkailta pois ja annetaan köyhille. Niinpä niin. Hullu haave. Se on viisas mies, opettaja, kun se osaa sanoa niin mukavasti, että hullu haave. Mutta mitäpäs ne lukeneet eivät osaisi. Hullu haave se on se hänenkin ajatuksensa, ei siitä koskaan tule mitään. Kumma vain, että se istuu niin lujassa tuolla päänupissa.

Tästä merkillisestä ajatuksesta erille päästäkseen Teemu iski työhön kaikkine vanhan miehen voimineen. Ja oli aikoja, kun hän selkä märkänä oikein kaivoi ja väänsi, ettei hän väsyneenä muistanut sitä hullua haavettaan, ei sittenkään, vaikka hän aivan vaistomaisesti joka aamu ja ilta kulki Terva-ahon kautta työmaalle ja työmaalta kotiin.

Mutta nyt syyspuolella, kun päivät lyhenivät ja illat pitenivät, se ajatus ei jättänyt häntä hetkeksikään rauhaan.

— Jos voisi edes Eevalle siitä puhua, hän ajatteli, niin ehkäpä se hellittäisi. Mutta ei se Eeva sellaista ymmärrä. Pilkaksi löisi koko ajatuksen ja nauraisi. Voisi vielä sanoa hulluksi. Parasta on pitää kaikki vain omana salaisuutenaan.

Mutta kyllä siinä oli pitämistä. Toisenkin kerran se pyrki huulilta Eevan korvaan ja vain kovasti pidellen pysyi sisällä. Olihan hän sentään vielä mies, vaikka vanhakin, että tiesi mitä teki ja puhui. Ja tätä asiata ei sanota kellekään, ei edes isännälle, joka sen paraiten ymmärtäisi, ja jolle sanottuna siitä saisi joko luopua tai ryhtyä sitä toteuttamaan. Toteuttamaanko? Ei, ei! Se olisi liian suuri onni ja ilo hänelle, omasta mökistä ulos ajetulle…

Koko kesän aina tähän iltaan asti Teemu oli voinut salaisuutensa säilyttää. Mutta nyt sen pidättäminen tuntui ylivoimaiselta tehtävältä. Aivan siinä hiki nousi otsalle.

Kun autio tupa hämärtymistään hämärtyi ja raukea hiljaisuus vallitsi, ympärillä, rohkaisi hän viimein itsensä ja suuren salaisuutensa paljastaakseen jo kerran rykäsi. Mutta sanat juuttuivat kurkkuun ja tupa tuli yhtäkkiä säkkipimeäksi. Sydän jyskytti haljetakseen ja koko ruumis vapisi jännityksestä.

Isäntä liikahti noustakseen.

Nyt tuli Teemulle hätä käteen.

— Tuota… tuota… hän tapaili yskien… Muistaahan isäntä… hm… sen Terva-ahon?

Mitäs se Teemu nyt? ajatteli isäntä. Tottahan hän sen pienen ahopahasen muisti. Menneinä vuosina siinä oli ollut halme, mutta nyt se jo oli suurimmaksi osaksi metsittynyt. Lamminpuoleinen syrjä oli enää autiona.

— Kyllähän minä sen muistan. Kuinka niin? hän kysyi.

— Muuten vain.

Seurasi pitkä äänettömyys, ennen kuin Teemu jatkoi:

— Minä tässä vähän olen itsekseni… hm… tuota… ajatellut, mutta taitaa olla mieletöntä, että eiköhän isäntä… tuota… tuota… antaisi siitä minulle pientä mökin paikkaa…

Tämän sanottuaan Teemu tunsi painuvansa kuin maan alle. Pitkään aikaan hän ei kuullut ei nähnyt mitään. Mitähän hän oli isännälle sanonut? Ei suinkaan hän ollut vain päättömiä puhunut?

— Vieläkö uskaltaisit yrittää? kysyi isäntä. Samalla hän ajatteli, että paras olisi, kun luopuisit siitä puuhasta. Helpompi sinun olisi tässä viimeiset vuotesi elellä.

— Kyllä, vastasi Teemu aivan kuin asia olisi jo ratkaistu, ja lisäsi:

— Oikeitten ihmisten kanssa.

Isännän teki mieli aluksi vastustaa, mutta nähdessään Teemun innon hän sanoi:

— Kyllä se minun puolestani passaa. Koska sinä aiot aloittaa? Oletko jo sitä ajatellut?

— Nyt heti vähitellen olen meinannut.

— No, kyllä se passaa, passaa varsin ihmeesti. Mutta tehdään ensin kirjallinen kauppa ja eroitetaan maa niinkuin lait ja asetukset vaativat. Minun eläessäni voisit kyllä muutenkin rakentaa ja asua, mutta jos minusta aika jättää, niin sinun on turvallisempi olla, kun lailliset paperit ovat taskussasi.

— Paljon kiitoksia! Kyllä minä isäntään uskon muutenkin, mutta tehdään vain niin kuin isäntä tahtoo ja hyvä on.

— Mennään sitten huomenna heti aamustapäivin sitä paikkaa katsomaan, että voit aloittaa työt milloin haluat.

— Miten vain isännälle paraiten passaa!

Teemu nukkui sinä yönä hyvin rauhattomasti. Heti päivän valjettua hän toisten vielä makeimmillaan maatessa nousi ylös ja lähti kiireesti astua köppäsemään Terva-ahoa kohti.

Hänelle oli alkanut uusi elämä.

KUUDESTOISTA LUKU.

Talven ensi lumi on peittänyt maan.

Tuulet ja syysmyrskyt ovat tauonneet ja ilma on seestynyt pakkasta antavaksi.

Terva-ahon koilliskulmalla, lammen rannalla, on kaivettu maata, puita kaadettu ja veistetty, kiviä ja kantoja väännelty ja rotkopaikkoja tasoiteltu. Pieni ala peltoakin on jo valmiiksi kuokittu.

Mutta nyt ovat työt keskeytyneet, eikä viikkokauteen siellä ole rakentajaa näkynyt. Valkoinen lumi, talven ensi lumi, on kattanut tasaisesti Syrjälän Teemun työmaan ja kuokoksella olevan pienen peltotilkun peittänyt. Rakentaja ja kuokkija itse makaa kuolemansairaana Aholan talon porstuan peräkamarissa, ja epätietoista on, tuleeko hänestä enää kesken jääneen työnsä jatkajaa.

Kuume on noussut peloittavan korkealle, ja raskaasti, läähättäen kohoaa heikko rinta. Tällaista menoa on jo jatkunut pian viikon päivät. Tiheästi toistuvat pistokset rinnan vasemmalla puolella ovat lisänneet sairaalle kipua. Väliin on sairas ollut vähän parempi, mutta viime yönä, kuudentena vuorokautena sairauden alusta lukien, oli ottanut niin kovasti, että koko Aholan talon väki oli noussut Teemun loppua katsomaan. Kuolema hellitti kuitenkin vielä otteensa, mutta tiedottomassa tilassa sairas nyt hourailee. Isäntä on panettanut hevosen valjaisiin ja käskenyt renkipojan lähteä kiireesti hakemaan kirkolta lääkäriä. Saa nähdä, ehtiikö lääkäri ajoissa, vai jättääkö elämä vanhan Teemun ennen lääkärin tuloa. Sairaan tila on kovin huolestuttava ja panee pahinta pelkäämään.

Eeva on yön päivän kanssa istunut sairaan miehensä vieressä. Lukemattomat kerrat on kyynel vanhan vaimon silmäkulman kostuttanut, mutta silloin, milloin vesi ei ole silmistä valunut, silloin Eeva on vapisevalla, katkonaisella äänellä lukenut ikuista sanaa sairaalle miehelleen, joka kuumehoureissaan ei siitä kuitenkaan mitään tiedä. Väliin hän on lasimaisen elottomat silmänsä avannut ja silloin lukija on tarttunut aina sairaan käteen ja kysynyt:

— Kuuletko sinä, mitä Jumala sanoo?

Sairas on vaistomaisesti räpäyttänyt silmäänsä kerran pari. Sen Eeva on tulkinnut merkitsevän sitä, että kyllä se kuulee ja ääntään korottaen hän on taas jatkanut keskeytynyttä lukuaan siksi kunnes poostamet ovat ruvenneet silmissä hyppimään, jolloin hänen on täytynyt hellittää.

Elleivät aholaiset olisi parhaansa mukaan sairasta hoitaneet, niin kyllä hän olisi jo tämän maailman jättänyt. Eihän vanha vaimo olisi mitenkään jaksanut yksinään viikkokautta valvoa, eikä kaikistellen ymmärtänyt, miten sairaan tuskia olisi pitänyt lieventää. Mutta aholaiset auttoivat. Vuoroin isäntä, emäntä, tytär ja palvelijat kävivät sairasta katsomassa ja toivat tullessaan lääkkeitä ja käydessään kääreitä muuttivat, että tauti olisi helpottanut. Mutta mikään ei näyttänyt auttavan. Toisinaan tuntui siltä, kun tauti saisi paremman käänteen, mutta tovin kuluttua se taas kouristi entistä kovemmin ja kuume nousi.

Houraillessaan sairas puhui Risumäen isännästä, vallesmannista, poliiseista, Syrjälästä ja Terva-ahosta sekaisin. Kukaan ei hänen puheestaan saanut selvää. Eikäpä siinä mitään järkeä ollut, sairaan hourailussa.

— Terva-aholta ei ajeta pois, hän houraili. Siellä on suuri tupa… kaunis muuri… vallesmanni… ja valkoinen lattia… Risumäen isäntä… Neulanen nauraa… Ei se satu minuun… poliisit tulevat… kirkonkellot soivat… voi, voi miten ne soivat… Nyt mennään Terva-aholle… vaunuilla ajetaan… kellot… poliisit… kieltäkää.» Ne särkevät oven… Terva-ahon oven…

— Mitä se puhuu? kysyi Aholan isäntä, joka sairaan viimeisten sanojen aikana tuli sisälle.

— Terva-ahosta se jotakin höpisee, mitä höpissee, ja poliiseista ja kirkonkelloista.

— Taitaa olla se Terva-aho rakas paikka Teemulle, sanoi Aholan isäntä tovin kuluttua ääni väristen.

Kyllä se oli. Oikein isäntä, tarkkasilmäinen mies, sen arvasi. Terva-ahosta Teemu oli viime, aikoina vaimolleen yhtenään puhunut ja kuvitellut, että sellaiseen ja sellaiseen kuntoon se laitetaan, kun sinne päästään. Siellä eletään ja ollaan kuin karhut pesässään. Siitä tuleekin muhkeampi paikka kuin Syrjälästä, eikä tartte pelätä, että tullaan poisajamaan.

Kovasti Teemu olikin jo Terva-ahon kupeella uurastanut. Neljä päivää viikossa hän oli tehnyt talon töitä, että leivissä pysyi, ja kahtena päivänä vääntänyt, kaivanut ja kuokkinut Terva-aholla kuin aikoinaan Syrjälää rakentaessaan. Kukaan ei häntä voinut estää mielityöhön menemästä. Rankkojen syyssateiden aikoinakin hän siellä — aamusta iltaan läpimärkänä työskenteli, ja niiltä ajoilta ankara tautikin lienee peräisin. Kuumeisella kiireellä hän koetti uutta pesäänsä rakentaa ja saada se valmiiksi niin, että siihen voisi jo ensi kesänä muuttaa.

Kyllähän hänellä ja Eevalla oli kovin hyvä olla ja asua Aholan porstuanperäkamarissa. Vuokra oli varsin mitätön, sama kuin ei mitään. Kolme markkaa ei ennenkään mikään suuri summa ollut, ja nyt se ei ollut kahdenkymmenenviiden penninkään arvoinen. Oli Teemu tarjonnut isännälle heti alussa viittäkymmentä markkaa kuukaudelta, mutta isäntä oli sanonut, että hassuko sinä olet. Puheitten ja sopimusten mukaan tässä talossa on eletty ennen ja aiotaan elää vastakin. Pane sinä vain pennisi parempiin tarpeisiin.

Mukavaa oli Aholan muu väkikin, etenkin emäntä. Maidosta, voista, jauhoista, ryyneistä ja muista elintarpeista, mitä talossa oli, hän ei koskaan ottanut viimeistä hintaa. Ja aina sai mitä halusi. Pyytäjän ei tarvinnut milloinkaan Aholasta tyhjin käsin lähteä eikä kulkijan ovelta yönselkään kääntyä. Ihmeellinen siunaus oli aholaisilla. Jos heidän hyvyytensä ja anteliaisuutensa näytti ehtymättömältä, niin ei heillä myöskään leivästä eikä leivänsärpimestä näyttänyt olevan puutetta. Kaikkea riitti yllin kyllin.

Monet monituiset kerrat Aholan emäntä pisti Eevan käteen milloin lämpimäisleivän, milloin maito- tai piimälitran, milloin lihakimpaleen, ryynikilon ja milloin mitäkin. Eikä hän koskaan antimillaan rehennellyt. Ikäänkuin sivumennen, huomaamatta, ja muita asioita puhellen hän antavan kätensä ojensi. Hän tunsi sisimmässään antamisen ilon. Ja se oli hänelle kyllin suuri kiitos ja palkkio.

Kelpasi sitä vanhusten tällaisessa talossa asua. Mutta vaikka heillä oli miten hyvä olla, niin yhtä heiltä kuitenkin puuttui, varsinkin Teemulta. Hän kaipasi jotakin. Ja tämä kaipaus oli niin voimakas, että sitä oli mahdoton vastustaa. Painajaisen tavoin se vaivasi yökaudet ja yhtenään päivilläkin pihisti. Eikä se antanut ennemmin rauhaa, ennenkuin hän pääsi Tervalammen rannalle mielitekoaan toteuttamaan.

Siellä rauhaisan ahon laidassa, mustavetisen sydänmaan lammen rannalla, kaukana muun maailman melskeestä hän tunsi olevansa kuin kuningas omassa valtakunnassaan. Sinne ei maailman maantiemelu kantautunut, eikä siellä pahojen ihmisten pistopuheet mieltä pahoittaneet. Siellä sai vapaasti hengittää ja tehdä mitä halusi. Siellä tuntui olo ja elämä niin ihmeellisen rauhalliselta ja viihtyiseltä. Kun sinne vain pääsi, niin heti oli vapaampi hengittää. Väliin teki mieli koko maailmaa syleillä ja antaa kaikille anteeksi pahat puheet ja väärinteot, ja monta kertaa Teemu syliään levittelikin, kangistuneita vanhan miehen syliään, ja innostuksensa huomatessaan kuin häveten, laski hymähtäen kätensä alas.

Unohtaa ja antaa anteeksi. Niin, kyllä hän tällaisina herkkinä hetkinään olisi ollut valmis unohtamaan kaikki kärsimänsä vääryydet, jos vain vastapuolelta olisi annettu pieninkin sysäys sovinnolliseen suuntaan. Ja ilman tätä sysäystäkin hän oli valmis unohtamaan. Ei hän oikeastaan enää kenellekään kantanut kaunaa. Hän oli itsekseen ajatellen ja mietiskellen tullut siihen tulokseen, että ehkäpä se kaikki on ollut näin menevä. Ehkäpä hän on ollut juuri sellaisen kurituksen tarpeessa, että elämän paremmin ymmärtäisi.

Tämä kohtaloonsa alistumisen ja syvä sovinnon henki oli hänessä vain vahvistunut ja ikäänkuin lujittunut sen jälkeen, kun hän oli kuullut, etteivät Risumäen isännänkään asiat ole enää oikealla tolalla. Kai sillä isännälläkin on jotakin tunnolla, kun se niin armottomasti on sitä juontiaan jatkanut. Näkyjäkin, juopon näkyjä, kuuluu jo nähneen ja pyssyjen kanssa räiskäneen, että koko talo on ollut sekaisin. Ei sitä järkevä ihminen sellaiseen peliin rupea, elleivät asiat ole ihan hullusti.

Ja aina voimakkaammaksi tämä sovittava ääni Teemun povessa paisui, kun huhu tiesi kertoa kummia asioita kirkoltakin. Vallesmannin luona on pidetty tutkintoja ja suurista kavalluksista puhutaan. Opettaja on sanonut, sen Teemu on omin korvin kuullut, että vallesmannilta tulee pian lähtö tiilenpäitä lukemaan. Eivät kuulu olevan asiat sellaisessa oorningissa, kun suuret herrat tahtovat. Ja tilikirjojen numerotkaan eivät kuulu tyydyttävän tarkastajia. Ihmeelliseltä se vähän tuntuu, mutta kyllä kai opettaja, oppinut ja lukenut mies, ne asiat tietää. Mitenkähän se vallesmanni on sotkenut ne kirjansa sillä tavalla? Onhan se sellainen liukas ja ovela mies, että kyllä sen luulisi herrojen kanssa pärjäävän. Niinhän se siellä käräjilläkin silloin syksyllä puhui ja huhtoi, että oikein sitä tuomarikin taisi ihmetellä. Ja niin kävi minulle kuin vallesmanni sanoi. Ei sitä moni kohelo olisi osannut niin paikalleen arvata. Mutta vaikka minut alas paukautettiinkin, niin minulla on jalkojeni alla vielä pohja, miltä ponnistan. Mutta mistähän vallesmanniparka ponnistaa, jos nyt virka joutuu naulaan?

Tähän tapaan ne Teemun ajatukset risteilivät siellä yksinäisyydessä, ja kappale kappaleen jälkeen kuivaa ahon syrjää antautui hänen iskuilleen. Eihän se vanhan miehen työnteko mitään riuskaa ollut, mutta ahkeruus ja päivän pituus korvasivat kaiken sen, mitä ruumiillisesta kunnosta puuttui.

Ei Teemu Neulastakaan siellä yksinäisinä hetkinään pahoin mielin muistellut. Neulasella on sellainen kierä luonto, hän ajatteli. Minkäpä sitä ihminen tekee luonnolleen. Eikä siitä näytä Neulasen olo ja elämä paljoa paisuneen, vaikka hän kieli vyön alla kyliä hyppää ja sotkee ihmisten asioita. Olisi sitä Neulasella muutakin työtä, mutta ei vain jouda tekemään. Hänen pitää alituisesti kyliä kierrellä ja lojaalisti asioita justeerailla.

Mikäpäs hätä tässä minulla, hän toisinaan taas ajatteli. Jos Jumala suo ikää ja terveyttä, niin ensi syksynä viimeistään Terva-ahon saunassa kylvetään ja kirkas savu nousee tuvan uunista kohti korkeutta. Ja näin ajatellen Teemu taas entistä voimakkaammin iski kuokkansa maan kamaraan tai veisti hirttä, että kangas kumisi…

Mutta nyt ei rakentajaa ole näkynyt viikkokauteen rakkailla työmaillaan. Valkoinen lumi, talven ensi lumi on työmaan puhtaaksi peittänyt, aivan kuin paariliina olisi sen päälle levitetty, ja rakentaja itse makaa kuolemansairaana Aholan talon porstuanperäkamarissa.

Renkipoika on hakenut kirkolta sairaalle lääkärin.

— Ankara keuhkokuume, on lääkäri päätään pudistaen sanonut. Ellei suorastaan ihmettä tapahdu, niin sairas ei enää aamua näe.

Hiljaa ja kuiskaillen liikkuvat ihmiset Teemun vuoteen lähellä. Eeva istuu aivan sairaan sängyn vieressä ja lukee lakkaamatta raamattua. Sairas ei kuule ei näe mitään. Lakkaamatta hän hourailee, höpisee tuskin kuuluvasti.

Sairaan höpinöitä ei kukaan käsitä. Vaikka hän miten ponnistelisi ja tahtoisi sanoa, että hän on unohtanut kaikki, antanut kaikki anteeksi, ja että hänen on hyvä olla, niin kukaan ei hänen puhettaan ymmärrä. Eeva kiihdyttää yhä lukuaan ja korottaa kyyneleistä ääntään. Toiset huoneessaolijat katselevat totisin, vettynein silmin tovin toisiinsa, tovin sairaaseen ja syvään huokaisten kääntävät katseensa ulos ikkunasta.

Jokunen tumma tähti on jo syttynyt taivaalla, ja katsojista tuntuu, että ne vilkuttavat niin ystävällisesti, ikäänkuin luokseen kutsuen…

Sairaan rinta nousee ja laskee, epäsäännöllisesti, nytkähdellen. Henki salpautuu. Kuuluu korahdus. Vielä kerran kohoaa polttava rinta, painuu kuin huokaisten alas, eikä enää sen jälkeen elonmerkkiä anna.

Hiljaa ja rauhallisesti päättyi Teemun vaellus.

Kuulumattomasti putosi viimeinenkin hiekkajyvänen hänen elämänsä tiimalasista, kuin santaan valahtaen…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MÖKISTÄ MAANTIELLE ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ENSIMMÄINEN LUKU.

TOINEN LUKU.

KOLMAS LUKU.

NELJÄS LUKU.

VIIDES LUKU.

KUUDES LUKU.

SEITSEMÄS LUKU.

KAHDEKSAS LUKU.

YHDEKSÄS LUKU.

KYMMENES LUKU.

YHDESTOISTA LUKU.

KAHDESTOISTA LUKU.

KOLMASTOISTA LUKU.

NELJÄSTOISTA LUKU.

VIIDESTOISTA LUKU.

KUUDESTOISTA LUKU.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE