Ryysyläisen vaakuna
Date: 2025-05-11T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Ryysyläisen vaakuna

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ryysyläisen vaakuna

Novelli

Author: Kaarlo O. Tanner

Release date: May 11, 2025 [eBook #76068]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Työväen Kirjapaino, 1903

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76068

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RYYSYLÄISEN VAAKUNA ***

language: Finnish

RYYSYLÄISEN VAAKUNA

Novelli

Kirj.

KAARLO O. TANNER

Helsingissä, Työväen Lehti ja Kirjapaino, 1903.

I.

— Kerjäläinen! Kerjäläinen! Hei, pojat! Kerjäläiselle hieman löylytystä!

— Hurraa! Kerjäläistä selkään, huusi koko koulupoikien kööri, rientäen kohti vihollista.

Tämä oli pieni ryysyläinen. Hän vilusta väristen, kantaen pientä koria ja kannua kädessään, koetti päästä kiusaajistaan pakoon. Mutta poikajoukko piiritti ryysyläisen joka taholta. Lopulta ei auttanut muu kun asettua puolustusasentoon päälle hyökkääviä pikkuvihollisia vastaan.

Ylivoima oli suuri, urhoollisinkin vastustus ei auttanut, ja pienen ajan kuluttua makasi poika nurin syyssateesta lionneella kadulla, vieressään sopantähteitä, jotka kaatuneesta kannusta olivat siihen roiskahtaneet.

— Hurraa! huusi poikakööri, nähtyään vastustajansa kaatuneena. —
Hahhahhah! Kerjäläisen pitää saada korvilleen vielä.

— Korville kerjäläistä!

Useoiden käsi kohottui ilmaan, ryysyläisen koettaessa kömpiä ylös ja toisten puuskoessa hänet takaisin. Samalla kuului kova helistys eräästä ikkunasta, jonka kohdalla kadulla taisteltiin. Poikajoukko vilkaisi ikkunaan ja ylös kohotetut kädet vaipuivat. Ikkuna aukesi ja muhkean näköinen herrasmies pisti päänsä ulos lausuen nuhtelevasti:

— Ettekö häpeä, noin menetellä tuon pienen onnettoman raukan kanssa!
Sukikaa matkaanne, muuten teidät opetan, te junkkarit!

Poikasien kurittamishalu taukosi paikalla ja häpeissään lähti joukko hajaantumaan omille teilleen, jättäen uhrinsa rauhassa nousemaan jaloilleen.

Likomärkänä vedestä ja liejusta, räpisteli poloinen ryysyjään kastuneen kananpojan tavoin, silmäillen samalla kiitollisena sitä jaloa miestä, joka hädän ollessa suurimman oli avuksi tullut. Samalla osuivat hänen silmänsä kaatuneeseen kannuun ja nähtyään sisällön makaavan kadulla, purskahti pienoinen katkeraan itkuun, kokien saada perunan paloja ja lihan tähteitä uudelleen kasaan kannuunsa.

Tätä katsellessa valtasi säälintunne ikkunassa olevan herrasmiehen, hän sulki kiireesti ikkunan ja riensi kadulle.

Poika oli jo saanut muutamia perunan ja lihan palukoita kootuksi uudelleen kannuunsa ja koetti itkien koota toisia lisää.

Herrasmies otti itkevän lapsen likaisesta kädestä, taluttaen hänet portista sisään.

— Äidin soppa! valitti pienokainen tyrskyttäen ankarasti.

— Ole huoletta, lohdutteli herrasmies, saat täältä uutta. Samalla aukaisi hän kyökin oven ja huusi:

— Tytöt hoi! Huolehtikaa että tämä poikanen tulee puhdistetuksi ja ravituksi ja täyttäkää hänen kannunsa ruualla.

Pojalle hän sanoi:

— Kun olet siistitty ja syönyt, tulee sinun ennen lähtöäsi käydä luonani. Sano näille naisille että ohjaavat sinun minun luokseni. Hän pisti pojan ovesta sisään mennen itse toisesta ovesta omiin huoneisiinsa.

* * * * *

Parooni B., oli noin viidenkymmenvuotias, hänellä oli lempeät kasvot, tuuhea musta täysparta, hyvin hoidetut viikset Käytöksensä oli hieno, melkein nöyrän alhainen, huolimatta korkeasta asemastaan yhteiskunnassa. Kaikkia, kenen kanssa tuli tekemiseen, kohteli hän erittäin ystävällisesti; köyhille oli hänen kätensä aina altis tarjoomaan avustavaa almua, palvelijoitaan kohteli hän huomattavalla hyväntahtoisuudella ja oli näin ollen yksi niistä harvoista ylhäisistä henkilöistä, joita kansa todenperäisesti kunnioittaa »hyvänä herrana».

Vieras, joka ei lähemmältä tuntenut paroonia, tuli epäilemättä siihen johtopäätökseen, että juuri hän, parooni, olisi onnellisin mies maailmassa. Hänellähän oli elämän mukavuutta yllinkyllin, yleisissä ja yhteiskunnallisissa kysymyksissä painoi hänen sanansa paljon, kaikkialla oli hän tunnettu ja tunnustettu ansioittensa puolesta ensimäisiksi miehiksi niistä, joitten hartioilla paljon on uskottu ja jotka uskotut leiviskänsä oikein käyttävät.

Mutta parooni B. ei sitte viisikolmatta vuotta täytettyänsä ollut hetkeäkään tuntenut itseänsä täysin onnelliseksi. Musta varjo oli liittynyt häntä seuraamaan; se kulki aina hänen mukanaan, olipa hän virastossa, maatilallaan, työhuoneessaan tai salongissaan.

Neljänkolmatta vanhana oli parooni tutustunut erittäin sievään ja herttaiseen tyttöön ja heidän välillään heräsi vähitellen vilpitön rakkaus. Hänellä ei ollut muuta toivoa, kun kerta saada polvistua ihanan Fransiskansa rinnalla, vastaanottamaan avioliiton siunausta, joka heidät ikipäiviksi olisi yhteen liittävä. Vaikkakin arasti, toivoi samaa Fransiska, ja heidän onnensa näytti niin suloiselta, tulevaisuuden taivaalta silmiin heijastaen.

Nuorien rakentamat toiveet ovat monesti vain utulinnoja, jotka auringon paistaessa ja tuulten puhaltaessa yhtenä päivänä saattavat tyhjiksi haihtua. Nuoren paroonin ja Fransiskan uinailut olivat sellaisia tuulentupia. Ne rakettiin, muistamatta päivän paistetta ja tuulenpuuskia, muistamatta, että heidän elämänsä oli riippuvainen muistakin kuin heistä itsestään.

Vanha parooni, nuoren isä, saatuaan vihiä poikansa lemmenseikoista, lähetti hänet oikopäätä Pariisiin, muka opinnoitaan jatkamaan. Fransiska, joka oli paroonin yhden maatilan haltijan tytär, alhaissäätyinen tyttö, naitettiin pakolla, paroonin ja isänsä vaatimuksesta, eräälle rikkaalle maanviljelijälle, tehden siten tyhjäksi ne unelmat, jotka muutamia kuukausia nuorta paroonia ja Fransiskaa oli ilahuttanut. Että siinä täydyttiin keksiä useita keinoja, sekä niiden mukana käyttää kovuutta kuin kultaakin, merkitsi vähän. Sillä vanhan paroonin täytyi voittaa; olihan hänen aivan mahdotonta yhdistää sukukilpeensä henkilöä, jonka suonissa virtaa talonpoikaisveri ja jolla lisäksi ei löytynyt muuta kuin hellä, naisellinen sydän, kauniit kasvot ja pilaantumaton naiskunniansa. Vanhan paroonin ainoan perillisen täytyi tulla suureksi mieheksi, saada itselleen puoliso yhteiskunnan ylisiltä, sellaiseen, joka ylevästi ja varmasti voisi ei ainoastaan astua rinnalla, vaan näyttää tietäkin puolisolleen kunnian portaita ylöspäin pyrkiessä.

Ja siinä, perin tärkeässä seikassa, onnistui vanha parooni. Älyä siinä kysyttiin. Poika osoittautui itsepäiseksi, mutta antautui lopulla, saatuansa sen masentavan tiedon, että rakastettunsa lopultakin oli suostunut isänsä vaatimuksiin, mennen puolisoksi toiselle.

Vuoden kuluttua palasi nuori parooni Pariisista. Hänen häänsä kreivitär Pauliinen kanssa vietettiin heti sen jälestä, ja siitä hetkestä ei parooni B. omistanut ainoatakaan ilon tai onnellisuuden hetkeä. Avioliittonsa kreivitär Pauliinen kanssa, oli vaan tavallinen yhdistetty avioliitto, sellainen, joka saattoi heidät pariskunnaksi, ikuisiksi yhdessäeläjiksi, mutta jolta puuttui se keskinäinen side, joka molemmat lähemmältä liittää toisiinsa. Puuttui rakkautta, sitä, jota parooni aina kaipasi ja jota vaan kerta oli saanut tuntea. Se oli silloin kuin tiesi omistavansa Fransiskan aran teeskentelemättömän sydämen.

Kaksikymmentä vuotta kesti yhdessäolo. Parooni kulki askel askeleelta korkeammalle yhteiskunnan ylisillä ja korskea puolisonsa ei tyytynyt yhteenkään astuimeen, ylemmälle oli hänen katseensa tähdätty ja kun hänellä löytyi joitakin edellytyksiä, joiden avulla kävi helpoksi astua ylemmä, ei jääminen tullut kysymykseenkään. Silloin saapui äkkiarvaamatta se viikatemies, joka ei sääli ylhäistä eikä alhaista, ja korkealle pyrkivä ylhäinen nainen löysi viimeisen korkeamman askeleensa vanhan sukuhaudan komerosta, jonne hänen maalliset jäännöksensä suurella juhlallisuudella saatettiin. Parooni jäi yksin, mutta musta varjonsa ei hävinnyt. Hänen onnensa oli särkynyt ikipäiviksi!

Autio ja kolkko olisi nyt entistä enemmän ollut koti, ellei olisi sattunut jäämään perintöä, joka tuoksullaan osasi poistaa pimeämmät, vaikeammat hetket paroonin mielestä.

Vaimovainajansa eläessä ei parooni tuota tuoksuvaa ruusua huomannut; vasta kun muhkea linna jäi autioksi ja emännän istuin tyhjäksi, tunsi parooni tuota raitista, salaperäistä ja virkistävää lemua lähellään.

Julia, kamarineito, jäi taloon emäntänsä kuoltua, ja hän oli se, joka raittiilla suloudellaan herätti huomiota paroonin melkein kylmentyneessä povessa. Hymyilynsä, herttainen kuni kevät-tuulahdus, naurunsa kaikui soittona palatsimaisen talon avarissa saleissa ja viehkeä läsnäolonsa loi lämpöä kylmimpäänkin komeroon.

Huolettomana luonnon lapsena oli hän kasvanut, onnenpotkaus oli hänet tuonut pääkaupungin sivistyneiden pariin ja sieltä oli hän onnistunut saavuttamaan paroonin puolison huomion. Julia oli vasta kahdenkymmenen vuotias, osasi soittaa, hänellä oli kaunis ääni, ja tarkka emäntänsä ei ollut unohtanut antaa niissä kummassakin aineessa hyvää opetusta seuranaiselleen.

Ja emäntänsä kuoltua jäi hän paroonin taloon!…

Vuosi paroonittaren kuolemasta oli kulunut. Rehellisen aviomiehen suruvuosi oli siis lopussa; oliko sellaista ollut olemassakaan, kantoi hän luonnollisesti omana salaisuutenaan.

Ihmeellisen nopeasti oli tämä vuosi kuitenkin ohitse vierähtänyt. Parooni tuskin huomasi sen kulkua ennenkuin se jo oli lopussa. Omassatunnossaan kiitti hän siitä Juliaa, sillä hänen tietääkseen oli tytöllä siihen hyvään parain osa. Hupaisasti kuluivat hetket hänen seurassaan; monasti unohti parooni kaiken muun maailmassa, mustan varjonsakin, sillä kauniin tytön hurmaava viehkeys vei hänet vastustamatta useasti onnen huimaaville pyörteille.

Ja Julia?… Hm! Hänkin oli olevinaan onnellinen. Tosin tunsi hän toisinaan hiljaisuudessa jonkun nuhtelevan äänen povessaan, äänen sellaisen, joka muistutti häntä menneisyyden viattomista hetkistä ja nykyisyyden epävarmoista, mutta kiihkoisasta nautinnon hyväilystä.

Sen äänen hän kuitenkin tahtoi tukahuttaa.

— Ehkä kaikki vielä menee hyvin, lausui hän silloin itsekseen. Onhan niitä kummia ennenkin tapahtunut. Rakastaahan hän minua. Rakkaus kyllä voi syrjäyttää säätyrajat. Ja ellei niin tapahtuisikaan, on kuitenkin ihana nauttia lemmen suloisesta maljasta.

Niissä aatelmissa kului hänen vuotensa. Loppupuolella vuotta hän tosin alkoi hiljalleen muuttua erilaiseksi entisestä, hiljaisemmaksi ja ajattelevammaksi, vieläpä toisinaan suruiseksikin. Mutta kun taas parooni saapui kotiin, nimitti häntä pikku hupakoksi, ja muita mielistelyjä lateli, muuttui hän taaskin entiselleen, samalla kuin ääni povessaan kuiski hiljaa: — Ehkä tällä kertaa jo sovimme siitä. Ja iloisena, käsittämätön, autuus sydämessään, antoi hän taaskin sulkea itsensä hurmaavaan syleilyyn.

Mutta vuoden loppuessa eneni kuitenkin tuo salainen kalvava tuska Julian rinnassa. Useasti oli hän itse aikonut siitä puhua paroonille, mutta silloin tuli aina mieleensä, kuinka sopimatointa, tungeksivaista olisi moinen menettely, ja kun hän kuitenkin oli varmasti vakuutettu sen tapahtuvan paroonin puolelta, jäi se sanomatta, kunnes lopuksi tapahtui seikka, joka sen teki kerrassaan tyhjäksi.

Suruvuotensa loputtua pani parooni toimeen pienet kekkerit syntymäpäivänsä kunniaksi. Niihin saapui useita ylhäisiä vieraiksi, oli iloa ja hauskuutta yllin kyllin. Mutta Juliaa ei parooni »erityisistä syistä» — kuten kohteliaasti edellisenä iltana lausui — tahtonut vieraiden joukossa esiintyvän.

Vaikkakin Julia mieluimmin oli omassa huoneessaan sinä iltana, tunsi hän kuitenkin siitä loukkaantuneensa mitä suurimmassa määrin ja nyt vasta, iloisen seuran rupattaessa salongissa, josta naurun rähäkkä kuului selvästi hänen kamariinsa, käsitti Julia oikean tilansa.

Oi, kuinka hän oli onnetoin.

Menneisyys astui hänen silmiensä eteen niin viehättävänä ja huolettomana, mutta pettäväisnä. Tulevaisuus kuvastui kauheana: ylenkatsetta, armolla elämistä, kenties halveksemista kaikilta — yksin häneltäkin. Ja juuri täniltainen paroonin menettely vahvisti hänen käsitystään siitä. Julia huomasi nyt selvän selvästi olleensa ja olevansa ainoastaan leikkikaluna, jonka arvoon kuuluu poistuminen näyttämöltä silloin kuin leikitsijänsä pelkää mainettaan ja esiintyy viattomana hyvin ylhäisessä sivistyneessä seurassaan.

Katkeruus yltyi raivoksi. Entisen lemmen asemesta tunsi hän nyt inhoa tuota miestä kohtaan; hän olisi ollut valmis repimään silmät sen miehen päästä, jonka ansiota se oli, että hän nyt oli asemassa sellaisessa, että häpeän puna nousi omiin kasvoihinsa sitä ajatellessa. Hän kirosi omaa itseänsä, kirosi maailmaa ja kirosi, katkerasti kirosi paroonia. Tällä hetkellä olisi hän ollut valmis vajoamaan maan alle, tai heittäymään meren syvyyteen, minne hyvänsä. Löytyi vaan yksi este joka sen teki mahdottomaksi, este sellainen, jota hän kesken raivonsakin tunsi rakastavansa, jota hänen vastaisuudessa tulisi suojella, huolimatta miten. Murjotun naissydämensä alla hän sen kantoi ja hän tiesi, että äidin velvollisuus on suojella sitä joka ei pienelläkään ole syypäänä siihen mitä on tapahtunut.

Mutta nyt selkoni hänelle myöskin se, miten pienestä merkityksestä on hänen persoonansa siinä talossa. Hän tunsi itsensä suljetuksi vankilaan, jossa oli kiinnitetty hyvin helpoilla kahleilla, mutta kuitenkin sellaisilla, jotka useasti sitoo köyhän kestämään kaikkea. Nämä kahleet oli yksinkertaisesti elämisen mahdollisuus! Ja synkkyys näyttäytyikin kammottavalta vastaisuudessa, jos noista kahleista tahtoi irtautua. Minne tiensä ottaisikaan, millä vastaisuudessa leipänsä hankkisi, olivat kysymyksiä, jotka repäisevästi mielessä temmelsivät.

Siitä huolimatta tunsi hän nyt kuitenkin halunsa vaativan häntä lähtemään pois siitä talosta, minne, sitä ei itsekään tiennyt, vaan kuitenkin sinne missä häpeänsä olisi voinut salata, ja minne ei myöskään hänen silmänsä ylettyisi.

Puolen yön tienoilla loppuivat kekkerit. Vieraat poistuivat ja parooni näki kohtuuden vaativan hänen sanomaan hyvääyötä Julialle.

Iloisena astui hän Julian huoneeseen, mutta heti ensimmäisestä katseesta, joka ovessa lensi vastaansa käsitti hän etteivät asiat olleet hyvällä kannalla. Kun hänenkin omatuntonsa oli hieman arkana menettelynsä takia, teki silmäys häneen masentavan vaikutuksen, ja sen asemesta, että hän tapansa mukaan olisi rientänyt sulkemaan Julian syliinsä, hän nyt pysähtyi ovelle ja vastasi katseeseen melkein yhtä ankarasti. Hetkisen kesti vaitiolo molemmin puolin, kunnes patooni katkaisi äänettömyyden, kysymällä pistävästi josko Julialta olisi mikään puuttunut.

Ei vastausta. Tyttö seisoi vaan kohdallaan ankara katseensa kohdistettu parooniin.

Se loukkasi paroonia yhä enemmän. Melkein vimmoissaan hän paremmin huusi kuin lausui:

— Mitä? Eikö kysymykseni ole vastauksen arvoinen?

Ei vastausta.

Parooni raivostui:

— Mitä hävyttömyyttä!… Äh! Sinä luulet olevasi kylliksi suuri osoittamaan halveksumista minulle. Mielestäsi olen liika arvoton, saamaan vastausta noilta simahuulilta. Hyvä! Osoita vaan korskeutta, olen sen luonnollisesti ansainnut. Se, joka alistuu useasti, saa luvan lopulla turvautua armoihin… Minkä armon suvaitsette, kaunis neiti?

Julian povi kuohahti. Tällä hetkellä olisi hän ollut valmis repäisemään taivaankin alas ja pirstomaan käsillänsä kaiken pyhän. Hän kohotti korskeasti päätään, ryhti muuttui entistä ylpeämmäksi ja hän vastasi äänellä josta katkeruus selveni niin ymmärrettävästi, että se itse parooniakin puistatti:

— Suurin armo, herra parooni, on se, että saan jäädä rauhaan. Ellei se ole armonosoitus minulta, toivon sen armona saavan teiltä.

— Ja mikä on syynä moiseen käytökseen, pyydän luvan udella?

Paroonin ääni värisi.

— Se, että alistumisenne ei tarvitse milloinkaan uudistua. Kuulette ehkä: ei milloinkaan!

Parooni menetti viimeisenkin kärsivällisyytensä:

— Oikein, hyvä neiti. Joka runttuja rukoilee, on itse runttu. Hyvää yötä.

Kiivaasti lähti parooni huoneesta paiskaten oven perässään kovalla voimalla kiinni. Julia seisoi hetken kuin kiinninaulattuna kohdallaan, sitten hän putosi lutistuneena vuoteelleen, kätki kasvonsa patjoihin ja itki, itki menneisyyden, nykyisyyden ja tulevaisuuden katkeria kyyneleitä, jotka olivat särkyneen sydämen verta ja jotka nyt hävisivät tuulenpuuskan tavoin kauvas toivottomuuden rajojen taakse…

Kun parooni myöhään seuraavana aamuna heräsi, muistui yöllinen tapaus heti hänen mieleensä, ja hän käsitti tehneensä väärin Julialle:

— Minun täytyy alistua, sanoi hän päättäväisesti, pukeutui yönuttuun ja lähti oikopäätä Julian huoneeseen.

Pari napausta ovelle, mutta kun vastausta ei kuulunut, rohkasi hän mielensä ja aukaisi saman oven minkä muutama tunti sitten oli niin vihaisesti sulkenut.

Huone oli tyhjä. Ei jälkeäkään näkynyt huoneen asujasta, Juliasta.

Ällistyen astui parooni huoneeseen. Kaikki löytyi entisessä kunnossa. Huonekalut, vuode, toaletti, kaikki kuten ennenkin. Mutta huoneen haltijatar? Missä oli Julia?

Erään paperiliuskan älysi parooni pöydällä. Se oli sulettu kotelon tapaiseksi. Päällekirjoitus oli: »Parooni B:lle».

Hetkisen epäröityään avasi parooni paperin. Kirjoitus oli Juulian selvää ja kaunista käsialaa. Sisältö kuului näin:

»Herra Parooni!

Lapsuuteni ja tuhmuuteni on saanut minua kulettaa tietämättäni syvänteelle, jonka pyörteet olivat liian kiitäviä, hurmaavia. Vieraan, sen jonka oma venho on määrätty viilettämään ahtaimmille aloille, täytyy noissa pyörteissä, hurjissa kuohuissa, joutua haaksirikkoon, särkyyntyä ja joutua ijäksi hylyksi. Olen sen nyt huomannut mutta — liian myöhään! Ylpeyteni, halpuuteni, jompikumpi, on minua kieltänyt ilmoittamasta Teille kaikkea sitä, joka olisi pitänyt sanoa jo aikoja sitte. Nyt sekin on myöhäistä.

Herra Parooni! Kun saatte tämän lipun, olen poistunut luotanne. Älkää kysykö minne, sillä sitä ei tiedä kukaan Teille ilmoittaa. Olen syyllinen, sillä pitihän minun tietää venhoni viilettävän vierailla vesillä. Kiitos hetkistä jotka ovat olleet enempi kuin kuolevainen sieluni olisi voinut toivoa. Kiitos ystävyydestänne minua halpaa tyttöä kohtaan. Hyvästi!

Julia Å.»

Patooni B. ei tiennyt mitä sanoa tai mitä tehdä. Tyttö oli lähtenyt, mutta minne sitä hänen oli aivan mahdoton käsittää. Useat ajat etsiskeli parooni häntä monelta taholta, mutta turhaan. Juliasta ei jäänyt jälelle kun suuri maalattu muotokuvansa paroonin huoneeseen ja jota kuvaa hän useasti, synkkinä hetkinään, jäi pitkiksi ajoiksi tarkastamaan. Hänestä tuntui kuin tuo suloinen kuva tahtoisi hänelle jotain salaista kertoa, sellaista, jota parooni ei käsittänyt ja jonka hän kuitenkin halusta olisi tahtonut tietää…

Patooni oli nyt kadulta pelastanut ryysyläispojan. Jätettyään hänet palvelijoittansa huostaan, palasi parooni omaan huoneesensa ja sinne päästyään hän taas aivan vahingossa heitti silmänsä tuohon suloiseen naiskuvaan, kullatuissa, hienoissa puitteissa seinällä. Ja taaskin näytti kuva aivan siltä kuin sen hymyilevistä huulista juuri sillä hetkellä kuuluisi jokin sana, jokin salainen ilmoitus, sellainen, jota parooni kaikesta sydämestään tahtoisi kuulla, itsekään oikein tietämättä mitä sen pitäisi sisältää.

Parooni pysähtyi kuvan eteen, laski käsivartensa lähelle olevalle patsaan jalustalle ja silmäili uteliaana, niinkuin ensikertaa katselisi kuvaa.

— Puhu, virkkoi hän puoliääneensä, Julia, mitä sinulla on huulillasi… Älä anna minun enää kauvemmin olla epätietoinen salaisuudestasi… Että käsitit minua väärin, että minä olin heikko sinua kohtaan, ei olo meidän kumpaisenkaan syy. Nurjat olot, epäinhimilliset käsitteet olevista ja sattuneista tapahtumista, ovat vääriä; tuomitkaamme niitä… Mutta kuitenkin, anna minun kuulla se salaisuus, joka on verhossa ja jonka vaan sinun huulesi voivat kertoa… Miksi et puhu? Miksi et lähetä pienintäkään vihjausta siitä jonka tiedät varmaan olevan uteliaisuuteni jokapäiväinen esine… Niin! Sinä olet vaan pelkkä kuva! Eihän kuva puhu eli kerro, eikä salaisuuksia ilmoita… Houkkio, kuinka kauvan varronkin sinulta turhaan vastausta… Sinä et voi puhua, eikä ole ketään joka puolestasi mitään kertoisi…

— Herra parooni! Tässä on se poika, jonka parooni käski tuoda luoksensa.

Se oli palvelijan ääni ovella. Parooni heräsi ajatuksistaan häiriintyneenä.

— Ahaa! Niin… Sen asian olin aivan unohtaa. Tule tänne poikaseni! Palvelija poistui, parooni istahti tuolille ja kaivoi raha-lompakkoa taskustaan.

Ujostelematta läheni pieni ryysyläinen hyväntekijäänsä, hänen kasvonsa säteilivät taas lapsen ilosta, saatuaan ruumiillensa hyvän ravinnon ja kadulla pilaantuneet vaatekulunsa siistityksi.

— Sinä olet kaunis poika, sanoi parooni hymyillen. Mikä on sinun nimesi?

— Arnold Åthelén, vastasi ryysyläinen reippaasti.

— Åthelén! toisti parooni säpsähtäen. Merkillistä… Åthelén… Mikä on äitisi nimi! kysyi hän melkein hätäisesti.

— Julia! vastasi poika huolimattomasti, silmäillen samalla loistavia tauluja seinällä.

— Julia!… Julia Åthelén… Olisiko se mahdollista? Parooni hypähti levottomana istuimeltaan. Hänen silmänsä kohtasivat kuvan seinällä ja ikäänkuin pyytäen nyt juuri ratkaisevaa sanaa, kuiskasi sydämensä: — Puhu, Sano!

— Äidin kuva, kuului samalla iloinen lapsen ääni hänen takanaan.

— Mitä? Onko se äitisi kuva? Poikani, poikani!

Sillä hetkellä oli pieni säikähtynyt ryysyläinen sulettu paroonin syliin. Hän nosti pojan korkealle, katsoi häntä tutkivasti silmiin ja tultuansa vakuutetuksi todellisuudesta jupisi hän, laskien pojan alas:

— Niin… Olisi minun pitänyt huomata se heti… Nuo silmät. Tuo herttaisa katse, korkea otsa…

Kääntyen kuvaan seinällä hän tyytyväisenä lausui hiljaan:

— Kiitos! Sinä olet puhunut. Nyt en enää vaadi salaisuuttasi… Sen tiedän. Tuossa todistus. Kiitos Julia. Kääntyen poikaan, hän kysyi ystävällisesti:

— Milloin äitisi ja sinä tulitte Helsinkiin?

— Silloin oli vielä talvi, selitti poika järkevänä. Äiti on sairas ja tuli etsimään täältä lääkkeitä.

— Ja onko hän niitä saanut?

— Kyllä! Ei hän kuitenkaan terveeksi ole vielä tullut.

— Hän siis sairastaa?

— Äiti makaa, eikä sano voivansa hankkia Arnoldille ruokaa. Synkkä suru ilmeni pienen ryysyläisen kasvoille.

— Kuinka vanha nyt olet?

— Äiti sanoo minun olevan viisivuotiaan.

— Hm! Se on oikein, nupisi taas parooni. Oletko kauvankin käynyt pyytämässä?

— En. Kun ei äiti enää jaksanut tehdä työtä, täytyi hänen käskeä minun etsimään ruokaa itselleni ja hänelle.

— Kurja kohtalo, puheli parooni taas itsekseen. — Missä äitisi ja sinä asutte.

— Tuolla… siellä…

Poika näytti epäröivän. Lause jäi kesken ja hän näkyi olevan halutoin jatkamaan.

— No, etkö muista missä asutte?

— Niin, mutta kun äiti, tuota…

Lapsi katsoi epäilevästi paroonia silmiin.

— Mitä, äitisi?

— Hän vaan sanoi, että jos jokin suuri herra sattuisi joskus minua tapaamaan ja kysyisi asuntoanne, en saisi sitä sanoa.

— Aina vaan tuota itsepäisyyttä, sopersi parooni. Olenko mielestäsi siis »suuri herra», kysyi hän leikillisesti pojalta.

— Olette varmaan, vastasi kysytty rohkeasti.

Parooni veti lompakon taskustaan, kaivoi esille korean setelin, jonka painoi pojan käteen ja lausui:

— Tässä vähän rahaa äidillesi. Käske hänen ostamaan ruokaa ja lääkettä ja sinulle uudet eheät vaatteet. Kun se loppuu, tule uudelleen luokseni, annan lisää… Nyt saat lähteä äitisi luo.

Poika poistui, mutta tuskin oli ovi sulkeutunut kun parooni heläytti kelloa ja heti saapui toisesta ovesta kultanauhoilla koristeltu palvelija sisään.

— Mitä herra parooni suvaitsee? kysyi lakeija.

— Mene joutuin, Frans, tuon pienen pojan jälessä ja katso tarkkaan minne hän menee ja tuo siitä heti tieto minulle.

Palvelija kumarsi ja poistui.

Heti sen jälestä nähtiin kadulla iloisena astelevan pieni kerjäläispoika, suunnaten matkansa kohti Punavuorta, kaapuun puetun miehen häntä salaisesti seuratessa.

II.

Huonossa hökkelissä Punavuorenkadun varrella makasi yksinkertaisesti sisustetussa huoneessa kalpea nainen. Hengityksensä oli raskasta, kuuluvasti vinkuva, jota tuontuostakin keskeytti ankara yskintä. Useasti kääntyi riutuva, levoton katse ovelle, ja kun jo alkoi hämärtämään, eneni sairaan tuskallisuus.

Lopultakin saapui odotettu. Pieni ryysyläinen töyttäsi ovesta sisään ja suoraa päätä sairaan kaulaan, jättäen korinsa ja kannunsa ovelle.

— Katsos äiti… Tuossa rahaa, oikein seteli… Tuonlainen! Nyt osta lääkettä ja hyvää ruokaa, että taaskin parannut Arnoldilla on kannussa ja korissa ruokaa. Nyt meidän kelpaa elää, äiti, eikö vaan?

Lapsi hyvitteli sairasta suurella riemulla.

Suureksi aukenivat sairaan silmät nähtyään setelin. Hän tempasi sen käteensä, silmäili sitä vielä ja kysyi kiihkeästi, temmaten poikaa kädestä:

— Mitä? Kuka antoi sinulle tämän rahan?

— Eräs oikein hyvä, kiltti ja suuri, suuri herra, äiti.

— Jumalani… se on häneltä!

Sairas vaipui hetkiseksi takasin, hänen hengityksensä keskeytyi, mutta kohta, kooten kaikki voimansa hän kysyi kääntyen poikaan melkein vihaisesti:

— Sanoitko sinä hänelle meidän asuntomme?

— En, äiti! Sinä olit kieltänyt Arnoldia sanomasta.

— Hyvä, se oli oikein. Sairas rauhoittui, hän vaipui taaskin takaisin, mutta huuliltaan kuului kuiske.

— Et siis vieläkään ole saanut kuulla osoitettani… Kenties et saakkaan, ennenkuin olen mullassa.

Kova yskintä katkaisi kuiskailun. Se oli ankara kestettävä sairaalle. Hänen ruumiinsa aivan hyppelehti vuoteella ja suuret hikihelmet vuotivat pitkin kasvoja.

Noin kovalle ei se vielä kertaakaan ollut ottanut. Pikku Arnold säikähti ankarasti, otti äitiään kädestä ja purskahti itkuun, koettaen voimiensa mukaan samalla viihdyttää sairasta:

— Äiti, rakas äiti… Ethän kuole… Ei Arnold sitä salli… Minä heti käyn lääkettä noutamassa… Äiti, äiti…

— Rauhoitu, lapseni, sai sairas lopulta sanotuksi. — Äidin täytyy kuolla. Ei mikään lääke voi enää parantaa. Sinä jäät yksin… joudut toisien hoitoon. Silloin ei sinulla ole äitiä, mutta sinulla on isä… Hän tietää nyt sinun… Kun äiti kuolee, sano sille suurelle hyvälle herralle, kun hänet tapaat, äidiltä terveisiä… Sano, että äiti on kärsinyt, paljon kärsinyt, mutta ei tahdo niitä muistaa.

Sairas olisi jatkanut, mutta ovi aukeni ja naapurin vaimo, joka useasti kävi heidän luonansa, astui sisään. Hän sytytti tulen pieneen pullosta tehtyyn lamppuun, jonka himmeä valo vaivaisesti valaisi huonetta ja sairaan kalpistuneita, melkein kuoleman kaltaisia kasvoja.

Sillä hetkellä näkyi kaapuun puetun miehen kasvot ikkunassa. Sitä ei kukaan huomannut.

Silmäiltyään huoneen ja sen sisällä olijat, poistui utelias.

* * * * *

Parooni B. oli tällävälin ajatuksiinsa kiintyneenä, astellut pitkin avaran huoneensa pehmeillä matoilla kulmasta toiseen, eikä ensinkään huomannut pimeän saapumista, eikä edes sitä, kun virastossaan palveleva sihteeri nöyrästi oli oven suussa tehnyt jo useita kumarruksia esimiehelleen.

Kun pimeys yhä eneni ja parooni vaan jatkoi astuntaansa, rohkaisi sihteeri lopulla itsensä, soristi yskäsemällä kurkkuaan ja lausui arasti:

— Herra parooni… Saanko luvan keskeyttää…

Parooni heräsi. Luullen äänen tulevan palanneelta palvelijalta, huudahti hän:

— Sitäkö lempoa siellä soperrat, pimeässä? Onnistuitko? No, joutuin!

Sihteeriparka joutui pulaan. Lisäksi oli hänen asiansa hyvin arkalaatuista ja jos nyt vaan ei osaisi oikein menetellä, joutuisi varmaan epäsuosioon, eikä asiasta tulisi mitään.

— Herra parooni, aloitti sihteeri uudestaan, astuen yhden vapisevan askeleen eteenpäin.

— Mitäs hittoa tämä on? Parooni läheni ovea ja huomasi heti erehdyksensä.

— Ah; tekö se olittekin, herra Blecke? Ajatuksissani luulin Transsin…

Parooni soitti.

Naispalvelia astui sisään.

— Tulta! komensi parooni.

— Antakaa anteeksi, armollinen parooni, alkoi herra Blecke, niin nöyrästi kuin vaan köyhälle sihteerille on mahdollista. — Antakaa anteeksi, että rohkenen häiritä, mutta olen pakoitettu sen entisen asiani takia vielä kerta vaivata armollista paroonia ja…

— Ah! Niin. Se on varmaan sen pienen erehdyksen takia siellä virastossa… Hm! Se tosiaan oli hieman harmillista, kiusottavaa, suoraan sanoen.

»Mitä kirottua tuo nyt sohrii», ajatteli sihteeri kummastuneena. Mitään erehdystä ei virastossa hänen tietääkseen ollut pitkään aikaan tapahtunut. Ääneen hän lausui entiseen tapaan:

— Suokaa minun muistuttaa…

— Se tahtoo sanoa, että tahdotte puolustautua ja työntää syyn toisien niskoille, keskeytti hänet parooni, heittäytyen huolestuneena nojatuoliinsa. »Kirotun nahjus, tuo Frans», jupisi hän itsekseen.

— Kuinka? kysäsi herra Blecke, luullen tuon »kirotun» joka lausuttiin hyvin kuultavasta tarkoittaneen itseään.

— Äh! Niin tuota… Hm! Mistä se olikaan kysymys, herra Blecke? kysyi parooni hajamielisenä.

»Sarvipää s—tana» jupisi sihteeri harmistuneena. Kumartaen kuitenkin maahan asti, hän lausui rukoilevalla äänellä:

— Se on palkankoroituskysymykseni, herra parooni. Olen vartonut, mutta kun tulosta ei ole näkynyt, rohkenin taaskin kääntyä Teidän puoleenne, herra parooni!

— Hm! Palkkanne on siis riittämätön, herra Blecke?… Miksi ette ole nainut?

— Juuri se, herra parooni, että olen nainut, tekee riittämättömäksi palkkani. Vaimo ja viisi lasta, herra parooni, mutta vaan kaksisataa kuukaudessa. »Tuon selvityksen olen jo tehnyt pari kertaa ennen», ajatteli sihteeri enentyvällä harmilla. Paroonin virastossa palveli hän sihteerin apulaisena, mutta kun apulaisen on ruumiin mukavuudesta pidettävä huolta yhtähyvin kuin vakinaisenkin, katsoi hän tarpeen vaativan hommata palkankorotusta.

»Hänellä on vaimo, ja pieni palkka. Kummallista», ajatteli parooni, muisteissaan omaa edistymistään vaimonsa avulla. »Viisi lasta, kaunis valikoima». Ääneen hän lausui, tietämättä mitä sanoi:

— Te olette onnellinen mies, herra Blecke! Teillä on vaimo ja viisi lasta. Vaimo, joka tyytyy pieneen palkkaan.

Herra apulaissihteeri ällistyi. »Nyt se kirottu jo alkaa ivaamaan», sai hän vaan vaivoin pidättäytyneeksi kovaan lausumasta.

— Herra parooni suvaitsee laskea leikkiä.

— Viisi lasta… Hm! Se ei ole leikkiä. Te olette onnellinen mies…

— Kun vaan lapsillani riittää ruokaa ja vaatetta, lisäsi sihteeri katkerasti.

— Ruokaa ja vaatetta?… Se on totta. Paljonko teillä on palkkaa?

— Kaksisataa kuukaudessa, herra parooni. Velkaani täydyn lyhentää viidelläkymmenellä joka kuukausi ja lisäksi elättää vanhaa isääni.

— Minä lisään palkkanne kolmeen tuhanteen vuodessa! Vaimo ja viisi lasta. »Missä hiidessä viipyy tuo peijakkaan lakeija», jatkoi hän itsekseen.

— Vilpitöin kiitokseni… Suvaitkaa minun kuitenkin huomauttaa, että se on herra paroonin myönnytys jo kolmannen kerran, ilman mitään parannusta.

— Hm! Vai niin. No, minä annan teille valtakirjan palkankoroitukseen…

Samalla aukeni ovi ja lakeija astui sisään.

— No, lopultakin! huudahti parooni ja nousi äkisti ylös. — Miten kävi?
Saitko tietää? Joutuin, kuuletko!

— Kyllä, herra parooni.

Lakeija ilmoitti numeron ja lisäsi:

— Varroin, kunnes otettiin tuli päästäkseni varmuuteen huoneesta, johon poika katosi. Sisällä näin kuolevan naisen ja erään vieraan sekä pojan. Siinä kaikki, herra parooni.

— Joutuin hevoset valjaisiin! Sano, että kiirehtivät.

Lakeija aikoi lähteä.

— Ei! huudahti hän miettien. — Antaa hevoisten olla; menen vuokra-ajurilla. Viittani ja hattuni! Joutuin!

Lakeija riensi ulos ja palasi heti tuoden pyydetyt vaatteet. Parooni pukeutui kun tulipalon riehuessa.

Juuri kun hän oli aikeissa rynnätä ulos, astui herra Blecke nöyränä eteensä, muistuttaen häntä palkankoroitusvaltakirjasta.

— Tuhat tulimmainen! äijäsi parooni. — Menkää hiiteen kumarruksinenne, sillä minulla ei nyt ole aikaa. Ymmärrättekö?

Hän kiirehti ulos, herra sihteeri kumarsi hyvin syvään ja seurasi jäljessä, toki uskaltamatta mennä liijaksi lähelle, ja jupisi rappuja alas laahustaessa:

— Kenkiinkö se nyt meni ketä puhaltamaan moisella kiireellä… Nyt olen yhtä suuri nolla kun konsanaan… Hiton hajamielinen kuhnus koko mies… Kaikki ne sentään suuria virkoja hoitavatkin… Mokomat pölkkypäät.

Niitä saneluja ei kuullut parooni. Hän kiirehti kadulle, sillä ainakin tällä kertaa tahtoi parooni joutua…

* * * * *

Vähän aikaa tulen sytytettyä makasi sairas aivan hiljaan. Matami, joka tulen sytytti, nimeltään Flink, istui hiljaa kehoittaen itkevää poikaa tyyntymään, koska uskoi sairaan saaneen unesta kiinni. Äkkiä tapasi sairaan kuitenkin taas tuo kova yskimiskohtaus ja samalla huomasi naapuri-emäntä veren alkavan vuotaa suusta pelottavassa määrässä.

Säikähtäneenä käski hän poikaa kutsumaan miestään saapumaan ja kun poika heti palasi miehen seurassa, ei sairaalta kuulunut kuin pari tuskanhuokausta, rinta kohottui korkealle ja laski taas syvään, enää nousematta milloinkaan…

— Se on lopussa? ilmoitti matami Flink miehelleen.

— Siltä näyttää, mörähti tuo jörömäinen mies sylkäisten permantoon.

— Mikä on loppu? tiedusti Arnold käsittämättömästi.

— Äitisi on kuollut, selitti matami, kädet ristissä, silmäillen ruumista vuoteella.

— Äitikö kuollut?… Ei, ei!… Eihän äiti kuole ja jätä minua,
Arnoldiasi… Äiti, äiti!

Pienokainen tarttui kovasti äitinsä kaulaan, itkien surkeasti.

— Älä siinä ruumiin vieressä ulvo poika, aja äiti poika pois siitä, örisi Flink.

Pieni orpo eroitettiin ruumiista ja talutettiin nurkkaan, matami suoristi ruumiin käsiä, asettaen ne rinnalle ristiin ja sitä tehdessä älysivät hänen tarkat silmänsä setelin kuolleen kädessä. Hän otti sen pois, viittasi miestään lähelle ja kuiskasi jotain hätäisesti tämän korvaan, ja hiljalleen luisui matamin käsi paikatun hameensa suureen taskuun.

Kun ruumis oli peitetty, samoin ikkuna, ja saatu kaikki tavalliseen kuntoon, tempasi matami itkevää poikaa käsivarresta, puhalsi lampun sammuksiin, ja he lähtivät huoneesta sulkien visusti oven jälessään.

Juuri kun olivat luhistuneita portaita laskemassa, töyttäsi heitä vastaan pimeässä tuntematoin mieshenkilö joka aikoi pyrkiä ohitse huonetta kohden.

— Hyi! kiljasi tuo herkkä matami. — Mikä roisto tuo on kun noin työntää vasten kunniallisia ihmisiä?

— Pois tieltä! kuului vastaus. — Minulla on tuonne sisälle asiaa.

— Sinnekö? Tietäkää, ettei tässä Punavuoren talossa asu ketään yölintua. Menkää vaan toiseen taloon.

Matami oli oikein kiistatuulella. Hän sulki eteisen oven.

— Miksi sulette… Minun pitää sinne…

— Luiki matkoihisi, perhanan… taikka…

Se oli Flinkin jöröääni. Hän oli vähällä tarttua tungeksijan kaulukseen.

— Niin, ei kuolleista seurustelijaksi, pistävästi lausui matami.

— Kuolleista?… Mitä?

— Tuossa huoneessa on ruumis, joka tuskin vielä on kylmennyt Menkää vaan toiseen taloon!

Flink emäntineen Arnoldin kanssa poistui omaa asuntoaan kohti ja vieras jäi seisomaan kuin naulattu.

Kun menijät olivat poissa, lausui vieras hiljaa:

— Siis myöhästyin… Häntä, Juliaa, en saanut tavata… Yksi on minulla jälellä, ja se on poika!

Heitettyään vielä silmäyksen oveen ja ikkunaan, poistui vieras hiljaa pihasta…

Muutamia hetkiä myöhemmin lepäsi pieni Arnold rääsyihin kääriintyneenä viattomassa unessa Flinkin asunnon nurkassa, matamin hiljaa kuiskutellessa rakkaan puolisonsa keralla valveilla sänkyssä.

— Oletko varma, että seteli on oikea? kysyi Flink, vähän epäröivällä äänellä.

— Oikea! Aivan uusi satamarkkanen. Näkeehän sen… Kuka olisi uskonut, että tuolla, köyhyyttään ruikuttavalla naisella, löytyisi kourassa kuollessaan sata markkaa.

— Se täytyy jäädä meidän tietoomme.

— Sinä, pappa, olet yhtä käsittävä kun minäkin. Siitä ei kukaan ihminen tule saamaan tietoa… Milja parkakin kun surkeasti tarvitsee palton ja uudet kengät. Manta on myöskin vallan avojaloin. Ja täytyy sinunkin, pappa, saada kannu hyvää rommia, kun olet sellainen heikko ja sairaloinen.

— Niinpä kyllä… Mutta entä sen naisen hautaus?

— Pyh! Vaivastalosta kyllä saa arkun. On niitä parempiakin vaivastalon arkulla haudattu. — Mutta, arvaus pappa, mikä nyt pisti mieleeni?

— No?

— Me kirjoitutamme listan, jonka kanssa minä käyn hautausapua pyytämässä. Ihmiset antaa mielellään sellaiseen tarkoitukseen. Vaivashoidosta saamme arkun, hauta saadaan köyhien maasta ilman ja niin jää sekin summa meille. Hihhihii!

— Se kelpaa. Poika käyköön kerjuussa ja hankkikoon leipänsä.

— Niin. Ja minä menen köyhäin tirehtöörin luo ja otan pojan niin huokeasta kuin mahdollista. Saahan se käydä kerjuulla, eikä meidän Mandan tarvitse enää silloin niin paljon vaivata kipeää ruumistaan.

— Se on viisas tuuma, eukkoseni. Mitä tuonlaisesta yksityisen naisen kakarasta…

Ja herrasväki Flink nukahti rauhallisesti, saatuaan suuren suunnitelmansa valmiiksi.

III.

Seuraavana päivänä oli matami Flink aikaiseen liikkeellä. Hänellä oli varsin monta tehtävää. Köyhäin hoidon tirehtöörin luona täytyi käydä pyytämässä kirstua ja tekemässä kaupat pojasta. Talonomistajan kirjoitettua listaan, jossa hän todistaa »naimattoman naisen Julia Åthelén'in kuolleeksi», täytyi Flinkin matamin juosta talosta taloon ja sen tekikin hän suurella valppaudella. Tirehtöörin kanssa sopi hän myöskin mainiosti. Pyysi ainoastaan kymmentä markkaa pojasta ja sen myönsi tirehtööri aivan tinkimättä. Arkun lupasi myöskin, matamin tulisi se vaan hakea itse varastopaikalta.

Ja kun matami illalla palasi kotiin oli hänen sekä rahapussinsa että päänsäkin raskaan puoleinen. Väsymyksestä täytyi hänen näet saada hieman virkistystä tuontuostakin ja se virkistys tahtoi tehdä lopulta sen, että matamin jalat eivät enää illan tullessa tahtoneet oikein kannattaa.

Itse isäntä Flink ei sinä päivänä kyennyt huoneesta lähtemään. Jo aamulla oli hän pistäynyt kaupungilla ja tuonut tullessaan suuren pullon sekä sitä ahkeraan hyväiltyään, sai hän pysytellä huoneessa kaiken päivää.

Arnoldikin sai sen päivän viettää kerjuusta vapaana. Flinkin matamin rakastettujen pienokaisten kanssa, joista vanhin oli 12 vuotias ja nuorin vuotta Arnoldista vanhempi, sai hän määräyksen syödä eilen kaupungilta saamansa ruuat, ja riitti siinä heille koko päiväksi.

Kerta olivat lapset sinä päivänä jo ennättäneet keskenään riitaantumaan. Sen ratkaisi humaltunut Flink siten, että Arnold sai maistaa pari läiskäystä hänen vyöhihnastaan. Heti siitä käsitti Arnold, ettei olisi hyvä antautua riitaan Flinkin herrasväen rakastettavien lasten kanssa.

Suuri oli kuitenkin matamin ja hänen armaan puolisonsa säikäys, kun illalla saapui heidän luoksensa pari viittoihin pukeutunutta herrasmiestä etsimään sitä orpoa joka edellisenä iltana jäi äidistään.

Arnold makasi silloin jo ryysyillään nurkassa ja kun matami käsitti, että mahdollisesti lintu lentäisi käsistämme, päätti hän tehdä kaiken voitavansa sen säilyttämiseksi. Ja vaikkakin kielensä tällä kerralla tahtoi sammaltaa ja jäsenet horjua, kokosi hän kuitenkin kaiken voimansa, sekä lausui niin ylenkatseellisesti kun vaan sellaiselle matamille on mahdollista:

— Missäkö poika? Sitä teidän ei tarvinne tietää. Sillä se asia kuuluu minulle.

— Meidän täytyy siitä nyt saada tieto… Makaa ehkä tuolla vuoteella.

Toinen herroista aikoi lähetä sänkyä, mutta sieltä mörähti itse isäntä kauhean karkeasti:

— Huutia! Vai tänne sellaista penikkaa…

— Niin, oletko hävyttömimpiä ihmisiä nähnyt? Kehtaavatkin tulla häiritsemään kunniallisten ihmisten rauhaa… Menkää matkaanne, senkin…

— Suus' kiinni, akka! keskeytti toinen miehistä. — Laita poika tänne ja joutuin!

Kuultuansa moisen uhkauksen, sydämistyi matami oikein suunniltaan koettaen nousta. Kun se kuitenkaan ei luonnistanut, alkoi hän syytää suustansa mitä törkeimpää kielensä sillä hetkellä sattui löytämään.

Silloin kuiskasi toinen, tähän asti hiljakseen ovella seisonut mies, jotain ensimäisen korvaan, joka sanaakaan vastaamatta, kumartaen poistui heti ovesta. Sitä ei matami hirmuiselta suuttumukseltaan havainnut, vaan jatkoi kielen pieksemistä minkä vaan ennätti suustaan purkaa, ovella seisovan miehen kuunnellessa sanallakaan siihen vastaamatta.

Kauvan ei kuitenkaan kestänyt kun poistunut mies palasi takasin, muassaan kaksi poliisia. Hiljainen mies läheni poliiseja, kuiskasi hiljaa muutaman sanan, poliisimiehet kumartivat ja astuivat suoraan nyt jo hiljenneen matamin eteen.

— Missä on sen kuolleen naisen poika? kysyi toinen poliiseista, äänellä josta oli leikki kaukana.

— Kas, mitä asiaa poliiseilla täällä? Matami huomasi nyt vasta kenen kanssa oli tekemisissä.

— Täälläkö poliiseja? rähisi ukko Flink sängyssään.

— Tahdomme tietää pojasta, kuuletteko? Poliisi osoittautui kärsimättömäksi.

— Mitä se poliiseille kuuluu. Ei sitä varastettu ole, olkaa vaan huoletta. Kyllä vaivaishoidon tirehtööri tietää kenelle se lapsen antaa, eikä sitä vaan sellaisille anneta, joilla hukka sen perisi.

— Ettekö sano, missä on poika?

— Ei minun tarvitse!

— Mikäs on tuolla nurkassa? kysyi toinen poliiseista joka oli silmäillyt pitkin huonetta.

— Tarkastetaan! Poliisit lähenivät Arnoldin ryysyvuodetta.

— Ulos huoneestani, sen nuuskijat! huusi matami. Sitä ei poliisit kuunnelleet, vetivät vaan hiljakseen erästä rääsyä nukkuvan kasvoilta.

— Pieni poika. Ehkä se on juuri se jota etsitään? Molemmat kaapuun puetut herrat lähenivät nukkuvaa ryysyläistä. Toinen nyökkäsi myöntävästi päätään.

— Meidän täytyy hänet herättää, tuumii toinen poliiseista.

— Joutavaa, vastasi se kaapuun puetuista miehistä, joka oli käynyt poliisia noutamassa. — Minä otan pojan hiljakseen syliini ja vien ulos.

Huolimatta matamin ja hänen rakkaan puolisonsa huudoista ja parjauksista, otti viimeksi puhunut pojan kaikkine ryysyineen syliinsä ja poistui poliisin avustamana ovesta pihalle jonne toinen mies ja molemmat poliisit seurasivat. Portin lähellä seisoivat vaunut, molemmat miehet nousivat niihin, ruoska läjähti ja vaunut vierivät keveästi pois jättäen talon heti jälkeensä.

— Katso vaan Frans, ettei poika heräjä. Saattaisi säikähtää.

— Olkaa huoleta, herra parooni, luulen hänen nukkuvan sikeästi. Mutta suokaa minun kysyä, missä aijotte poikaa ruveta hoitamaan.

— Toistaiseksi kotona.

— Oraslehdon kartanossa, herra parooni, ei hoitajalla ole itsellä lapsia. Vanha Redig ja vaimonsa ovat kunnon ihmisiä.

— Todellakin! Mainio tuuma, Frans. Siis ukko Redigille poika — kasvatiksi. Ymmärrätkö.

— Kasvatiksi? Täydelleen, herra parooni.

* * * * *

Kun Arnold seuraavana aamuna heräsi, katseli hän kummastellen ympärillensä. Herrasväki Flinkin ryysyinen makuusija oli muuttunut sieväksi sängyksi, Flinkin enempi epäsiisti huone kauniisti sisustetuksi kammariksi ja tämä kaikki oli tapahtunut hänen itsensä mitään tietämättä.

Iloinen lapsen luonto unohtaa kuitenkin helposti tapahtumat ja kun lakeija pojalle herättyä selvitti että hän paroonin, erään hyväntahtoisen herran käskystä, oli tahtonut ottaa hänet sellaisesta paikasta pois, suostui Arnold ilomielin muutokseen. Vielä samana päivänä puettiin hän siisteihin vaatteisiin ja niin oli pienestä ryysyläisestä vähässä ajassa tullut sievä, hienopiirteinen herraspoika, joka iloisena hyppeli huoneesta toiseen, paroonin hymyillessä lapsen viattomille sukkeluuksille.

Tätä iloa ei kuitenkaan kestänyt kauvan. Paroonin kävi tukalaksi pitää poikaa luonansa uteliaiden ystäviensä takia ja lisäksi tahtoi hän pojalle hyvän kasvatuksen. Noin viikko muutostaan, sai Arnold luvan seurata paroonia hänen vaunuillaan yhteen hänen lähellä olevalle maatilalleen ja siellä jätti hän pojan vanhalle uskolliselle talonsa haltijalle, ukko Redigille ja hänen hyväntahtoiselle emännälleen hoidettavaksi.

Ystävällisesti ottivat vanhukset pojan vastaan ja pieni mies tunsi heti kodin lämpöä uhkuvan vastaansa, ja vähääkään kummastelematta kotiutui hän helposti uusien hoitajiensa seuraan.

Ryysyläisestä oli tullut varakkaan kartanon kasvatti, paroonin suosikki, hänen talonsa hoitajan lemmikki. Puuttui vaan yhtä: aatelisvaakunaa!

Että ryysyläiselle kuuluisi vaakuna ja aatelinen arvo, sitä ei hyvin usea tohtisi uskoa. Uskoiko sitä kunnon Redig vaimoineen, jää hänen salaisuudekseen. Pieni Arnold oli kasvatti, hän ei käsittänyt pitkään aikaan vaakunasta ja kun hän siitä alkoi käsittämään, ei hän sitä omakseen tietänyt ja lopulla, kun sen omaaminen olisi käynyt helpoksi, hän ryysyläisen vaakunan kilpeensä ikuisesti liitti.

IV.

Oraslehdon kartano sijaitsi luonnonihanalla paikalla, tuuheiden puiden suojassa, joiden lomitse kirkas järvi vilkkui päärakennuksen ikkunista katsoessa silmiin.

Kartano oli liittynyt jo aikoja takaisin paroonin omistamaan sukutilaan, johon vähän kerrallaan joutui useat pienemmät maatilat yhtymään. Siten sukutila aina kasvoi kasvamistaan kuin suurvalta, joka pienempiä aina liittää allensa, tullen määrääväksi moniaiden ylitse ja samalla veroittajaksi kaikille. Hallitsijan täytyy nöyrtyä toisen käskettäväksi, jos anastaja hänet sellaiseksi vielä uskoisi, toisessa tapauksessa saa hän lähteä maastaan ja toinen hoitaja, uuden käskystä, astuu tilalle.

Niin oli käynyt Oraslehdon kartanon entisen omistajan kanssa.

Vanhan paroonin eläessä oli omistaja riitaantunut maansa rajasta. Seurasi käräjän käynti, joka kesti vuosikausia ja päättyi luonnollisesti suuremman maanomistajan voitolla. Eikä vielä sillä hyvä. Toimitettiin uusi maanjako ja mittauksessa joutui melkein puoli Oraslehdon kartanon maista suuren sukutilan alle. Lisäksi oli sen omistaja käräjöidessään velkaantunut suuresti. Parooni, varakas mies, lunasti velat itselleen ja yhtenä kauniina päivänä oli kartanon omistaja pakoitettu lähtemään puille paljaille. Oraslehto liittyi yhtenä »siirtomaana» suureen sukutilaan ja parooni lähetti sille uuden hoitajan, uskollisen hra Redig'in, jonka hoidossa kartano siitä päivin oli ollut.

Katkeralla mielellä muutti entinen omistaja tilaltaan, vaimonsa ja kahden poikansa kanssa, joista vanhin oli vasta kahdeksan vuotias, erääseen torppaan. Sekin oli paroonin tiluksien ääressä, mutta toki kuuluva toiseen pitäjään.

Muuttaissaan oli Martti Martola, Oraslehdon entinen omistaja, vasta noin 30 vuotias. Hänen perheensä oli pieni, pariskunnalla oli vain kaksi poikaa. Mutta heille oli sallimus määrännyt useampia perillisiä, ja siihen aikaan kuin nuori parooni vei Arnoldin Oraslehtoon, oli Martin onni saada perheeseensä jo kymmenennen perillisen, tyttären. Tämä heidän ainoa tyttärensä syntyi juuri viisitoista vuotisena muuttopäivänä.

Vanha parooni oli jo useita vuosia maannut maan povessa, nuori oli saanut ohjat käsiinsä, mutta Martin viha ei ollut lauhtunut. Päinvastoin kiehui se polttavana hänen suonissaan myöskin nuorta paroonia kohtaan ja aina kun hän joko yksin tai poikineen joskus tapasi paroonin, kuului hänen huuliltaan vihan murina, ja kun hän toisinaan joutui vanhempain poikiensa kanssa puheisiin paroonista tai Oraslehdosta, lausui hän ankarasti, ettei hän, eikä poikansakaan, saisi milloinkaan unohtaa sitä vääryyttä jonka tuo viekas aatelisherra oli heitä kohtaan tehnyt.

Tyttärensä ristiäisissä sai Martti ensikerran kuulla paroonin tuoneen kasvatin Oraslehtoon ja Redigin saaneen määräyksen hoitaa ja kasvattaa sitä parhaansa mukaisesti. Sala-äänet olivat jo myöskin tienneet kertoa pojan olevan jonkin köyhän naisen, sekä senkin, ettei parooni vallan syyttä vaatisi poikaa hyvin hoidettavaksi.

Tämä tieto lisäsi kiehua Martin suoniin. »Moisia salaisten irstailujen hedelmiä, saisi siis hänen talonsa kätkeä, elättää ja hoivata, oikean omistajan lapsineen saadessa tuskin jokapäiväistä leipääkään», tuumi hän vimmoissaan. Vihansa leimui kohti paroonia, eikä siitä jäänyt osattomaksi pieni viaton Arnoldikaan.

V.

Noin kuusitoista vuotta on kulunut siitä, kun Oraslehdon hoitaja, herra Redig sai itsellensä kasvatin. Vanhus elää vieläkin, vaikka tukkansa on hopeoitunut ja vuodet selkänsä kangistanut. Vaimo on yhtä pitkälle ennättänyt miehensä kanssa kaikissa suhteissa. Elämä on ollut heille yksivakaista, joskin puutteetonta. Mutta kun kumpikin on ennättänyt seitsemänkymmentä sivuuttamaan tuntuisi tuo sama elämä heille synkältä ja vastenmieliseltä, ellei olisi olemassa yhtä joka heitä ilahduttaa.

Se oli nuori Arnold.

Vanhempain hellyydellä, olivat he molemmat, siitä hetkestä kun hän Oraslehtoon saapui, häntä hoitaneet; hänestä yksin löytäneet huvia ja tyydytystä. Ylpeillen katsoivat vanhukset taaksepäin elettyyn aikaan, luoden samalla voittoriemuisen katseen nuoreen solakkaan ylioppilaaseen, joka heleän valkoinen lakki päässä, innon tuli silmissä ja lapsen kiitollisella rakkaudella tervehti heitä portailla, palatessaan kotia onnellisesti ylioppilastutkinnon suoritettuaan.

Arnold oli nyt yhdenkolmatta vuotias ja niin iloinen ja huoleton kuin saattaa olla vain nuori ylioppilas, jonka vastaisuus näyttää taatulta. Lapsuutensa aikaisempia vaiheita hän tuskin hämärästikään enää muisti. Hän ei kysellyt itseltään eikä keltään, mistä tuo kaikki hyvyys häntä kohtaan tuli, miksi kasvatusvanhempansa pitivät häntä kun omaa lastaan, miksi hänelle paroonin luona oli huone, palvelija ja mukavuutta, jollaista vaan harva koululainen, joka on toisien hoidossa, saa osakseen. Huolettomana nautti hän vaan kaikki hyväkseen ja kun ei edes kukaan ollut milloinkaan huomauttanut hänelle sanallakaan vanhemmistaan tai sukuperästään, ei hän niistä itsekään enempää tiedustellut, kantoi vaan rehellisesti nimeä: Arnold Redig, jonka kasvatusisänsä hänelle heti luoksensa otettua antoi.

Sukuperänsä, lapsuutensa, äitinsä ja isänsä, olivat siis verhonpeitossa ja sitä verhoa ei kukaan olisi uskonut kenenkään koskaan poistavan. Kaikkein vähemmän Arnold itse olisi sitä uneksinut.

Se ystävyys, jota parooni aina osoitti Arnoldille, ei myöskään milloinkaan saattanut häntä ajattelemaan pitemmälle, eikä mitenkään niin pitkälle, että hänen ja paroonin välillä löytyisi jotain lähempää sidettä, joka heitä toisiinsa yhdisti. Aina uudistuvat raha-lahjat, hienot pukimet, ratsuhevoset ja kaikenmoiset ylellisyystarpeet, olivat hänestä vaan jonkinmoisia lahjoja kasvatusisänsä ystävältä ja kun niitä oli tottunut aina saamaan, tuli niiden merkitys jokapäiväiseksi ja huomaamattomaksi. Näin kului aika, Arnold sivuutti yksikolmatta, suoritti ylioppilastutkinnon ja palasi Oraslehdon vanhuksien luo iloisena ja onnellisena.

* * * * *

Muutamana päivänä palaamisestaan, muistui Arnoldin mieleen vanha lemmitty pyssynsä ja metsä. Siellä oli hän monta hetkeä viettänyt uskollisen Tommi-koiransa parissa, ja moni jänö oli viimeisen juoksunsa päättänyt näiden ystävyyksien lähelle saavuttua.

Metsä muistutti taaskin niin vastaavasti häntä, että pienen ajan kuluttua sai pyssy ja Tommi luvan jättää Oraslehdon taaksensa ja kulkea humisevan metsän siimeksessä isäntänsä seurassa, pyssy isäntänsä olkapäällä ja Tommi juosten, kieli pitkällä, lähellä metsikössä.

Metsien Haltijatar osottautui tänään kuitenkin peruuttaneen entisen suosionsa. Pyssy sai rauhallisesti pysyä paikoillaan, Tommi juosta hölkötti toimettomana ja itse metsästäjä kuljeksi välinpitämättömänä metsiä ristin rastiin, tarkempaa määrää askeltensa suhteen panematta.

Huomaamattaan oli hän joutunut kulkemaan rajan poikki ja oli aivan tuntemattomilla seuduilla, kun huomasi erehtyneensä metsässä. Kun samalla oli mahdollista eksyäkin, päätti hän, kuullessaan kaukana karjankellon kalkatusta, kulkea eteenpäin, sieltä jos mahdollista löytää ihmisasuntoa ja sen kautta jonkin oikotien takaisin Oraslehtoon. Tällä ajatuksella lähti hän astumaan eteenpäin, mutta tuskin oli hän päässyt sataa askelta lähenemään kun jo kuuli Tommin ankaraa haukuntaa ja samalla ihmisäänen huutavan jotain kovalla hätäisellä äänellä.

Siepaten pyssyn käteensä, jotta oli helpompi juosta tiheässä metsikössä, kiiruhti Arnold kohti ääntä, sillä hänen aavistuksensa sanoi että Tommi oli alkanut hätyyttää karjaa ja että paimen koetti sitä äänellään pelättää.

Päästyänsä tiheiköstä ulos, näkikin hän ruohikossa karjalauman syövän rauhallisna, mutta taampana useita lampaita kiirehtivän edellä ja Tommi tuiskuna perässä. Paimen, muuan tyttönen, juoksi myöskin seiväs koholla huutaen, saamatta kuitenkaan koiraa tottelemaan ja tuho näkyi kohta saavuttavan jonkun lampaista.

Arnold ei tietänyt mitään keinoa. Koira ja lampaat olivat siksi etäällä että hänen oli mahdotointa äänellään saada Tommia tottelemaan, hän siis vaan juoksi pitkin ruohistoa sen minkä jalkansa myöntivät, mutta valitettavan myöhään ennätti hän perille.

Kiihoittunut koira, jota kotioloissa tavallisesti pidettiin kahleissa, saavutti kuitenkin helposti lampaat, ja repäisten yhtä niskasta heitti sen maahan, raadellen sitä vimmatusti.

Samalla aikaa saapui paimen ja Arnold perille. Tommi sai heti isännältään palkkioksi sivalluksen pyssyn perästä, paimen taas puolestaan heitti aseensa maahan ja polvistui verisen lampaan ääreen tarkastamaan sen onnetonta tilaa.

Arnold havaitsi kuitenkin heti, että lampaan saamat vammat olivat siksi suuret, että sen pitempi eläminen vaan kiduttaisi eläinkurjaa, josta syystä hän ystävällisesti pyysi tyttöä väistämään, tähdäten samalla pyssyllään lammasta otsaan.

— Minun lampaani, minun Killini, lausui tyttö sääliväisenä lampaansa kohtaloa.

— Tommi on niin säälimätön, vastasi Arnold, luomatta parempaa huomiota paimeneen. — Sen tuskat täytyy nyt lopettaa.

Pyssy pamahti ja lammas oikasi raajansa hengettömänä.

Tuskin oli savu hälvennyt pamauksesta, kun metsästä ryntäsi kolme miestä, yksi vanhempi ja kaksi nuorempaa, esiin ja kysymättä, saavuttuaan luokse, näkivät mitä oli tapahtunut.

Syntyi aluksi hetkisen hiljaisuus. Miehet silmäilivät vuoroin lammasta maassa, vuoroin koiraa ja sen isäntää. Lopuksi lausui vanhin miehistä katkeralla nuhtelevalla äänellä:

— Kuinka se on mahdollista, että herra käy koirineen metsästelemässä täällä minun haassani, ja antaa repiä lampaani?

— Anteeksi — vastasi Arnold kohteliaasti mutta arvokkaana. Olin metsästämässä ja erehdyksessä jouduin vieraalle alueelle. Koirani yllätti lampaat, enkä parhaalla tahdollanikaan voinut tapaturmaa auttaa. Sovitaan asiasta, minä suoritan vahingon.

— Se on oikeus ja kohtuus! Teidän tulee ehdottomasti suorittaa lampaan hinta. Vanha mies silmäili nuorta miestä harmistuneena, mutta kuitenkin säilyttäen mielenmalttinsa.

— Paljonko määräätte lampaasta?

— Minä en ole mikään kiskuri ja riittänee siitä kymmenen markkaa. Tuossa on sen oikea omistaja, sanokoon se kuitenkin mielipiteensä. Mies osoitti kädellään tyttöä joka kasvot maahan luotuna ei vastannut mitään.

— Sano, Orasta, lampaasi hinta, kehoitti toinen miehistä. Mutta Orasta vaikeni.

— Minä annan siitä kaksikymmentä, lausui Arnold ystävällisesti. Samalla pisti hän kätensä taskuunsa aikoen ottaa sieltä lompakkonsa. Silloin muisti hän harmikseen, että lompakkonsa oli jäänyt kotia. Siitä kuitenkaan enempää välittämättä, otti hän taskukirjan, repäsi siitä lehden ja virkkoi tyynesti:

— Rahaa minulla ei ole mukana, mutta uskottanee velkakirjaa. Lunastan sen vielä vaikka tänäpäivänä.

— Aina velkakirjaakin uskotaan, kun vaan saa tietää velkakirjan antajan maksukyvystä, vastasi vanha mies vakaana.

— Redig, on nimeni. Oraslehdossa kotini ja…

— Redig! kirkasi mies ja astui hämmästyneenä pari askelta takaisin.
Nuoret miehet silmäilivät uhmaillen Arnoldia.

— Oikein! Kenties olen nimestä tunnettu ja hyväksytte siis velkakirjan.

Syntyi hetken hiljaisuus. Arnold otti välittämättömänä lyijykynään, aikoen kirjoittaa velkakirjan; Martti — sillä hän se oli — ei alussa taas tahtonut saada sanaa suustaan. Mutta nähtyään että Arnold aikoisi kirjoittaa velkakirjaa, hän syöksyi hirmuisella vihalla, nyrkki koholla, Arnoldin eteen ja sähisi, kiukusta kuivakkaana:

— Pysähdä! kirotun äpärä, kirjoituksesi! Sinultako, viholliseltaniko, huolisin velkakirjaa?… Haa, kerta olet sinäkin velasta, nylkijäni äpärä, kourissani!

— Mitä?… Kuinka uskallatte?…

Arnold astu enempi kummissaan kun pelosta pari askelta taaksepäin, asettuen samalla ryhdikkään asentoon, pidellen tukevasti pyssynsä piipusta ja katsoi rohkeasti vastustajaansa silmiin.

Raivostunut Martti läheni, silmissä vihan liekki, vielä lähemmälle.

— Kuinkako uskallan? karjui hän. Miksi en uskalla minä sinua, taloni syöjää, lampaani raatelijaa, sanoa mikä olet. Sinä olet tuhannesti kirottu paroonin äpärä!… Sinun suonissasi virtaa tuota kirottua verta, ja vielä uskallat, roisto, astua minun nälällä omistetulle maa-alalleni. Heittiö, maksa lammas, taikka…

Martti tempasi tytön äsken pudottaman kangen käteensä ja hyökkäsi, ase kohona, kohti Arnoldia, joka puheen aikana hölmistyneenä oli vielä etääntynyt. Samalla silmänräpäyksellä pysähtyi hän kuitenkin; tulinen vihan puuska leimahti hänenkin rinnassaan ja salaman nopeudella särähti pyssyn tukki ilmassa.

— Hävytön!… Tulkaa jos haluttaa!

— Lammas!… Konna!

Martti ei nähnyt mitään. Hänen kauvan kytketty vihansa pääsi nyt valloille ja hurjassa raivossa, sivaltaen kangellaan, hyökkäsi hän eteenpäin.

Arnold, nähtyään todella vaaran, vetäytyi askeleen syrjään joten isku tuli väistetyksi. Mutta hänenkin vihansa oli nyt valloillaan ja hän aikoi sivaltaa Marttia pyssynsä perällä, kun samalla häneen takaapäin tartuttiin lujasti kiinni, pyssy väännettiin kädestä ja yhdellä heitolla makasi hän maassa saaden kovan jymäyksen selkäänsä puunkannosta kaatuissaan. Hän ei ollut huomannut nuoria miehiä varoa ja nämä joutuivat isänsä avuksi juuri sillä hetkellä kun Arnoldin pyssyn-tukki olisi ehdottomasti tervehtinyt Martin päätä tai kylkeä.

Huolimatta loukkaantumisesta, aikoi Arnold syöksyä kuitenkin heti pystyyn, mutta sen teki tyhjäksi raivostunut Martti, ryntäen kiinni hänen kaulaansa, heittäen itsensä samalla Arnoldin päälle ähkien:

— Konna! Äpärä…

— Isä… Jumalan nimessä, hellittäkää, kuului samalla heleä naisen ääni ja Orasta tarttui isänsä käsiin, koettaen niitä irroittaa.

— No, nouskoon nyt, mutta ei tästä askeletta ennenkuin lammas on maksettu. Martti hellitti ja nousi puhaltaen ylös. Vihassaan huomasi hän menneensä liiankin pitkälle.

Arnold kohosi arvokkaasti perässä. Tosin oli hän loukkaantunut sekä tunnossaan että ruumiinsa puolesta, mutta siitä huolimatta tuntui kohtaus hänestä hassunkuriselta ja päästyänsä ylös hän melkein nauraen sanoi tytölle:

— Kiitos tyt… neiti. Te pelastitte minut varmasta selkäsaunasta.

— Aha! Sinä ilkut! Maksa lammas ja luiki maaltani! Sen saman on tehnyt sinun kirottu sukusi, ajaessaan minut omalta maaltani.

Martin ääni vapisi.

— Minä annan lupaamani velkakirjan…

— Rahat! kuuletko!

— Silloin astui Orasta suorana ja ujostelematta isänsä ja Arnoldin eteen. Hänen silmänsä säikkyivät, puna hehkui hänen kasvoillaan. Nyt vasta huomasi Arnold, että tämä paimenena oleva tyttö oli harvinaisen kaunis ja vartalonsa sorja. Ryhti todisti ylevästi että hänen sydämensä ja sielunsa oli sopusoinnussa ulkonaisen kauneuden kanssa.

— Isä! — sanoi tyttö suloisella, mutta varmalla äänellä. — Te äsken sanoitte, että lammas on minun ja annoitte minulle hinnasta määräysvallan. Vasta nyt olen saanut sen mietityksi.

Martti, joka sivumennen sanoen paljon piti tyttösestään, lauhtui hieman, katsoi aprikoiden tyttöä silmiin ja lausui lopulla:

— Niin. Lammas on sinun. Sinä saat määrätä siitä hinnan.

— Minä siis määrään. Kääntyen Arnoldiin, lausui hän painaen hehkuvat kasvonsa alas:

— Hyvä herra… lammas ei maksa mitään.

— Eikö mitään? huudahtivat yhdestä suusta isä ja pojat

— Ei, ei mitään. Tyttö vetäytyi syrjään.

— Ja sinäkö luulet, että isäsi vihollinen vielä saa koirineen teurastaa lampaitani? Ajattele, Orasta!

— Olen jo ajatellut. Toivottavasti pitää isäkin puheensa hinnan määräämisestä.

Martti ei vastannut heti. Hänen sielussaan riehui viha ja halusta olisi hän tahtonut kostoa. Paha oli kuitenkin hänen tehdä vastoin omaa sanaansa ja siitä syystä hän melkein murtuneesti lausui:

— No, hyvä. Kun ei lammas maksa mitään, niin pyydän teidän heti paikalla jättämään tämän haan ja älkääkä milloinkaan koskettako jalallanne minun, kerjäläisen, omistamaa maatilkkua. Pois, joutuin!

— Kiitoksia hyvyydestänne neiti, sanoi Arnold ystävällisesti Orastalle.
— Mitä tulee maksuun, toivon sen voivani hyvittää.

Käännyttyään ympäri ja otettuaan pyssynsä maasta, hän kohottaen hattuaan lausui ilman pienintäkään vihaa:

— Jääkää hyvästi, te, joka varmaan olette tämän jaloluontoisen neidon isä. Olen tosin varsin syyttä saanut osakseni kohtelua, jota lampaan murha yksin ei olisi kannattanut. Tämä kohtaus on kuitenkin vetänyt verhon silmistäni ja minä luulen siitä johtuvan itselleni jonkin käänteen, ennen aavistamattoman. Mitä tulee astumiseen teidän maatilkullenne, toivon sen voivani ehkä ystävänä vielä joskus uudistaa. Hyvästi!

— Ei milloinkaan! kuului Martin ääni hänen perässään, vaan se soi Arnoldin korvissa kuin olisi hän lausunut: sallimusta ei voi estää milloinkaan!…

Kummalliset tunteet riehuivat Arnoldin sielussa, hänen saavuttuaan omaan hiljaiseen asuntoonsa. »Äpärä», »taloni syöjä» ja »kirotun proomuin äpärä», kaikui nyt niin selvään hänen korvissaan. Siihen sekottui heleä naisääni, päättäväinen, mutta sointuisa. Silmissään näki hän kolme vihasta kuohuvaa miestä ja niiden rinnalla hennon suloisen tytön, melkein lapsen, jonka ylevä sulo kuitenkin voitti kostonhimoiset miehet, juuri kuin auringon nousu voittaa synkimmänkin syysyön.

»Olisiko se mahdollista?» kuiskasi ääni hänen povellansa. »Paroonin äpärä!» — minäkö?

Hän koetti muistella menneitä aikoja, vuosia takaisin.

»Ken on äitini?» kysyi hän tuskallisella kaihomielellä taas itseltään. Ei vastausta. Mutta hänen silmissään kuvaantui eräs kuva, se oli ihmeen kauniin naisen kuva, jonka hän joskus oli tavannut paroonin huoneen seinässä. Parooni piti paljon siitä kuvasta, oli sanonut kerta hänelle sen kuvan olevan eräältä vanhalta ystävältä, jonka hän, Arnoldikin, oli joskus lapsena tuntenut. Siitä kulki hänen silmänsä jonnekin kolkkoon köyhään huoneeseen, kalvakka nainen lepäsi kuihtuneena vuoteella, pieni nälkäinen kerjäläispoika istui vuoteen ääressä ja itkien valitti nälkäänsä. Taas oli hän näkevinään samaisen ryysyläisen kadulla, iljettävällä, likaisella ja sateesta lionneella kadulla koulupoikien tyrkkiessä, kaatuneen soppakannun, pelastavan herran ja taas tuon kalvakkaan naisen yskintää, verta, itkua ja…

— Jumalani!… Äitinikö kuollut puutteessa ja kurjuudessa? huusi hän ääneensä, huomaamatta oven aukeamista, josta vanha Redig paraillaan astui sisään, säikähtäen ankarasti kasvattinsa äkkiarvaamattomasta puheesta.

— Mi… mitä? sopersi vanhus käsittämättömänä.

Arnold huomasi tulijan. Hän tajusi puheensa tulleen kuulluksi ja kun uskoi vanhan kasvatus-isänsä varmaan tietävän asioista, jotka näihin asti olivat olleet häneltä salaperäisyyteen kätkettynä, päätti hän, kävi miten tahansa, siitä tiedustaa.

— Ah! Tekö se olittekin hyvä, rakas isä… Niin, minä olen todella hyvin kummallisella mielenlaadulla… Oi, jos voisitte, jos tahtoisitte päästää minut siitä, olisin teille ikuisesti kiitollinen.

Arnold lankesi vanhuksen kaulaan, kätki päänsä hänen tuuheaan hopeanväriseen partaansa ja itki, itki kun pieni lapsi.

— No, mutta… Sinä, Arnold-rukka et mahda olla terve… Metsässä varmaan vilustuit ja sen vuoksi…

— Ei, ei! Minä olen varsin terve… Olisin oikein terve, vieläpä iloinenkin, kun tietäisin, kun selvenisi se, mikä painaa mieltäni…

Hän vaikeni, pyyhki kyyneleet silmistään ja pitäen molemmat kätensä vanhuksen kaulassa, katsoi häntä suoraan silmiin ja kysyi totisella, vakaalla äänellä, mutta painolla:

— Ketkä ovat vanhempani?

— Vanhempasi?… Vanhus peräytyi ehdottomasti. Mutta Arnold ei hellittänyt käsiänsä. Hyväillen, itkien, likistäen päänsä vanhuksen rintaan, hän rukoili, pyysi niin kauniisti, että vedet vierivät lopulta vanhuksenkin silmistä:

— Te tiedätte… Olette minua rakastanut… minä rakastan teitä… enempi kuin ketään… Sanokaa, Jumalan nimessä puhukaa… Älkää antako minun olla tässä hirveässä epätiedossa… Rakas, hyvä, paras isä, ketkä ovat vanhempani? Oi, sanokaa, kuiskatkaa se noilta totuuden ilmoittavilta huuliltanne… Ikuinen kiitollisuuteni seuraa teitä haudan tuolle puolelle.

Vanhus oli voitettu. Kuivuttuaan kyyneleet silmistään, tarttui hän sanaakaan virkkamatta Arnoldin käteen ja kuletti hänet ikkunan luo, josta lavea näköala, ihanine järvineen, niittyineen ja laihoineen näyttäytyi laskeuvan auringon valossa. Viitaten kädellään laajaa näköalaa virkoi vanhus väräjävin äänin:

— Tuon kaiken, jonka tuossa silmäsi näkee, omistaa isäsi.

— Isäni?… Siis kuitenkin? Ja minä kun en siitä ole milloinkaan saanut tietoa.

— Nyt sen tiedät… Vanha Redig sen ilmaisi… Tähän asti on häntä uskollisena kunnioitettu, nyt hän koirankaan arvoinen ei enää ole… En voinut kuitenkaan olla ilmaisematta.

— Oi, isä! Tehän olette minun kasvattanut, vaivan tähteni nähnyt ja niin hellästi minua hoivannut… Ettehän olisi voinut vaijeta, vielä vähemmän valehdella pojallenne. Minä jo tiesin sen, vaikka en uskonut.

— Tiesit? Mistä!

Muutamalla sanalla selvitti Arnold seikkailunsa metsässä. Lopetettuaan kysyi hän:

— Isäni on siis teitä kieltänyt ilmoittamasta sitä minulle?

— Hän uskoi salaisuuden minulle ja käski sen pitää ikuisesti omana tietonani.

— Ah, nyt käsitän… Olen hänen leikittelynsä tulos… Löytö- tai kasvatuspoika, joka armosta on saanut omistaa ne hyvyydet, joita kipeä omatuntonsa on pakoittanut hänet jakamaan. Suonissani virtaa hänen jalosukuista vertaan, vaan sen hän, häpeää välttääkseen, on pakoitettu salaamaan… Olen kerjäläinen, mutta samalla todellinen vaakunan perillinen… Kunnia ja arvo syrjäyttää rakkauden, olipa kysymyksessä vaikka ainoan lapsen rakkaus… Mutta äitini? Ken oli äitini?

— Mitä minä tiedän hänestä, oli äitisi jokin köyhä tyttö. Sukunimi lie ollut Åthelén ja ristimänimi Julia. Paroonin käskystä otin minä sinut omalle niinelleni.

— Niin. Minä muistan, aivan kuin kaukaisen unen, erään kuihtuneen naisen ja kerjäläispienokaisen… Tuo nainen oli äitini ja kerjäläispoika olin minä… Äitini kuoli kuivuuteen, mutta pojan pelasti hänen suuriarvoinen ja mahtavan rikas isänsä… Omatuntonsa ei sallinut hänen antaa lapsensa kuolla ja menehtyä kurjuuteen…

Hän on ollut jalo minua kohtaan, mutta hänen tylyyttänsä äitiäni kohtaan ei se voi korjata.

— Arnold, Arnold! Älä vaivaa mieltäsi. Joutuu ehkä aika, jolloin isäsi huomaa erehdyksensä ja silloin…

— Silloin hän ryysyläisen vaakunani vaihtaa paroonin kallisarvoiseen vaakunaan. Hahhahhah! Todellakin harvinainen sattuma… Luulisitteko, rakas isä, minua niin turhamaiseksi, että, oltuani ikäni kaiken eroitettuna isäni todellisesta lapsen arvosta, olisin valmis tuon loiston omistamaan, kun hän sen armostaan suvaitsee antaa. En, ikinä! Onneksi on minussa tahdon lujuutta, käsivarsissani voimaa ja vielä kärsineen, loukatun naisen ja jalon aatelisherran verta suonissani. Minä halveksin tuonlaisia armonantajia, olipa se vaikka oman isäni armopala. Ryysyläis-vaakunaani, ei minulta kukaan riistä. Se on sydämessäni ja on yhtä puhdas, puhtaampi kuin usean kultainen, mutta loassa tahrattu aateliskilpi.

Redig palasi omaan huoneseensa, mutta kauvan aikaa seisoi Arnold vielä ikkunassaan, katsellen ihanaa näköalaa kesäyön valossa. Hänen sielunsa oli taaskin tyyni, ja tyytyväisenä laski hän vuoteelleen, jossa hän pian, unen herttaisessa hyväilyssä oli olevinaan kauniilla ruohistolla, vieressään suloinen Orasta-paimen, joka ruohoista, orvokeista, sinikukista ja apilaista sitoi somaa seppeltä ja viehkeästi hymyillen laski sen »oman Arnoldinsa» kaulalle.

VI.

Kun Orasta illalla palasi kotiin karjoillensa ja tapasi veljensä, sai hän heiltä nuhteita, kun oli niin helpolla laskenut sen, jonka heidän mielestään olisi pitänyt saada kärsiä entisten tapausten johdosta. Orasta ei vastustanut sanallakaan. Itsekseen hän vaan ajatteli: »Tekoni oli oikein. Tuo nuori herra ei ole syyllinen kotini häviöön».

Mutta jotain erityistä tunsi hän nyt mielessään. Nuoren miehen arvokas käytös, hänen rohkea esiintymisensä, sointuva puheensa ja uljas, miehekäs ryhtinsä, oli painunut Orastan mieleen ja hänestä tuntui kun ikävöisi hän jälleen näkemistä.

Aamulla vei Orasta karjaansa taaskin eiliselle paikalle. Ei sentähden, ettei haassa muuallakin olisi ollut karjalle syötävää, vaan sentähden että juuri se kohta hänestä tuntui nyt erityisesti viehättävän. Tuntonsa sanoi hänelle selvään, että hän siellä oli tavannut ensimäisen sellaisen nuoren miehen, jonka paljas näkemä on kylliksi vetämään nuoren tytön kunnioituksen puoleensa.

Ajatuksiinsa vaipuneena soljui häneltä puolen päivää vallan huomaamatta ohitse. Aurinko osoitti päivällisaikaa, karja oli laskenut levolle ja kaunis paimen, syötyään tuohikontistaan jonkun suupalan, heittäysi nurmikolle, pensaan siimekseen mukavasti pitkälleen, seuraten silmillään taivaan sinilaella ohi rientäviä pilvenhattaroita, jotka niin vapaasti siellä liitelivät, aivan kuin houkutellen: tuleppa mukaan, täällä on niin vilpoista ja vapaata…

Metsän reunaan ilmestyi valkeaan ylioppilaslakkiin puettu nuori mies. Siellä hän seisahti ja katseli ruohistoon. Nähtyään sen toisella laidalla karjalauman, puheli hän itsekseen:

— Minä en erhettynyt. Karja on taas tönään täällä ja luullakseni myöskin niiden viehättävä paimen.

Arnold lähti astumaan eteenpäin. Hän oli tänään tullut velan maksoon ja täytyi siis saada tavata tyttö. Tuntonsa sanoi myöskin vallan selvään, että tuo velan makso oli mainio sattuma, koska sen kautta kävi helpoksi saada puhella suloisen saamamiehensä kanssa.

Mitään aavistamatta, saapui hän pensasten luo, jossa Orasta, kädet ristissä pään takana nukkui rauhallista unta, niin vapaana kun konsaan omalla vuoteellaan.

Arnold pysähtyi äkisti. Tämä näky oli hänestä hurmaava.

Tyttö oli vaatetettu löysään vilpoiseen kesäpukuun. Huivinsa oli valunut kaulalle, kastanjan väriset kutrinsa lepäsivät vapaina ruohistossa, avara maalais-röijynsä oli auki joten tasaisesti hengittäessä lainehtiva povi lumivalkoisen paidan yläpuolelta pisti näkyviin. Paljaissa jaloissaan oli sievät tuohi-virsut, joista toinen nukkuessa kuitenkin oli pudonnut ja pieni täyteläinen jalka lepäsi niin tyytyväisen näköisenä ruohikossa.

Huumaantuneena seisoi Arnold hetken. Hän ei uskaltanut jäsentään liikuttaa pelosta että häiritsisi nukkujaa ja näkemänsä ihanuus katoaisi. Hampaittensa lomitse hän itsekseen nupisi:

— Mikä viehättävä kuva… Oi, jospa olisin nyt maalari, en milloinkaan löytäisi onnistuneempaa mallia… Mikä tyyni rauha, mikä vapauden nautinto… Oi, äiti!… Kuinka onnellinen olisit ollut korven tyttönä, jonne ei hekumoitsijan silmä olisi ylettynyt… Konna se, joka moisen sydämen rauhan saattaa särkeä…

Juuri sinä hetkenä vetäytyivät tytön purpurahuulet suloiseen hymyyn ja Arnold tunsi kuinka halusta hän olisi tahtonut hellän suudelman noille huulille painaltaa.

Samalla aukenivat tytön silmät, ne tapasivat Arnoldin ja heikko huudahdus pääsi hänen huuliltaan kun hän säikähtyneenä hypähti ylös.

Joskin hieman hämillään, rohkaisi Arnold itsensä, astui lähelle ja tarjoten kättään hän vilpittömällä äänellä lausui:

— Anteeksi… En tahtonut häiritä ja toivon että rauhoitutte. Minä tulin maksamaan velkani.

— Minä olin nukkunut ja…

— Juuri se minua huvitti katsoa. Te nukuitte todella rauhallisesti…
Mutta istutaan. Tässä on varsin mukava paikka.

Arnold istui turvepenkereelle, vetäen Orastan rinnalleen. Ystävällinen puhelu rauhoitti tyttöä, hymyillen veitikkamaisesti kiinnittäessään auki olleet röijynsä napit ja pyyhkäisten valloillaan olevat kiharansa ohimoiltaan, hän virkoi:

— Te olette rohkea… Kielsihän isäni eilen…

— Minun astumasta hänen valtakuntansa alueelle. Kielsi tosin, mutta velkani tulon suorittamaan toki siinä missä se on tehty. Kieltämättä on kylkeni vielä eilisestä hieman kipeä, mutta se ei kuitenkaan estä minua uusista seikkailuista.

— Minäpä jo eilen sanoin lampaani hinnan.

— Jota hintaa en puolestani hyväksy. Lupaamani hinnan siitä suoritan… Niin… suorittaisin siitä kymmenkertaisesti, kun se oli teidän lampaanne.

— Killistäni pidin tosin paljon, mutta en käsitä miksikä te siitä tahtoisitte maksaa niin paljon. Eihän se ollut kuin lammas vaan.

— Mutta se oli teidän, Orastan, lammas… Mutta sanokaapas, miksi isänne oli niin suutuksissaan minulle?

Orasta kertoi mitä hän tiesi Oraslehdosta, paroonin ja isänsä välisistä rettelöistä ja lopetti puheensa seuraavasti:

— Kun hän kuuli nimenne ja tiesi että te olette sen talon isäntä, päätti hän kostaa kärsimyksensä.

Arnold oli seurannut tarkkaavasti kertomusta. Sen loputtua hän sanoi synkästi:

— Isällenne on tehty vääryyttä. Mutta syytön olen siihen minä. En omista sitä, enkä yhtään taloa. Olen vaan köyhä kasvatti, en muuta. Lupaan kuitenkin tehdä parhaani tuon vihan poistamiseksi.

— Mutta tehän olette paroonin poika. Isä on niin sanonut.

Sana »äpärä» ei ollut selvillä vielä yksinkertaisen Orastan käsityksessä. Isä oli sanonut nuoren miehen paroonin pojaksi, siinä kaikki.

— Minulla ei ole mitään oikeutta omistaa itseäni hänen pojakseen. Sen vastaisuudessa ehkä tulette käsittämään.

Pitkän ajan keskustelivat he yhdessä, toisinaan laskien leikkiäkin ja Orasta tunsi pian itsensä varsin rohkeaksi viettämään yhdessäoloa nuoren herran kanssa karjaa paimentaessa.

Vasta illan tullessa huomasi Arnold ajan olevan poistua, hän kaivoi esille setelin, painoi sen Orastan käteen ja virkoi hilpeästi pitäen tytön kättä omassaan:

— Tuossa velkani, lampaan hinta. Hän pysähtyi hetkeksi, mutta jatkoi heti levollisesti:

— Niin, todella lampaan hintaa… Jospa tietäisitte, kuinka kalliin hinnan maksaisin tuon lampaan omistajattaresta itsestä.

Tuo oli lausuttu niin kummallisella äänellä, niin suloisesti sointuvalla äänellä, mutta myöskin mitä painavammin, että Orasta, vaikkei sitä täydellisesti käsittänytkään, puoleksi säikähtyneenä aikoi temmata kätensä ja juosta pakoon. Arnold ei hellittänyt. Hän jatkoi:

— Sallimus johti eilen tänne tieni. Täällä näin suloisen
Orasta-paimenen ja hän tuskin tiennee, kuinka paljon tuosta
näkemisestäni olen hänestä ruvennut pitämään… Vastatkaapas minulle,
Orasta: voisitteko yhtään pitää lampaanne surmaajasta?

Nyt käsitti Orasta mistä oli kysymys. Hänen sielunsa leimusi ilmiliekissä, hän tunsi veren syöksyvän kasvoilleen ja vaieten painoi hän kasvonsa maahan ikäänkuin peläten niiden jotain ilmaisevan.

Arnold jatkoi:

— Voisinko käsittää väärin. Sydämeni ilmoittaa kuitenkin, että Orasta minua käsittää, että hän kantaa tunteita yhtyneitä minun tunteisiini… Vastaa minulle, Orasta?

Arnold laski hiljaa toisen kätensä tytön vyötäisille, vetäen häntä hellästi luokseen. Kuiskaten hänen korvaansa lisäsi Arnold:

— Orasta, armas! Kuinka paljon pidän sinusta. Sano vaan sana: pidätkö
Arnoldista? ja minä olen tyytyväinen.

Hiljaa kuului silloin vastaus. Se tuli sydämestä, oli arka mutta armas.
Ja kun se sydämestä oli lähtenyt, se toiseenkin sydämeen sattui.

Muutamaan hetkeen ei kumpikaan virkannut mitään. Orasta oli suljettu Arnoldin syliin, hänen kätensä oli kiedottu isänsä vihollisen kaulaan, heidän huulensa koskettivat toisiaan ja metsän humina kuletti kuulumattomat kuiskaukset kauvas rakkauden jumalattarien kuuluviin.

* * * * *

Redigin ja hänen vaimonsa kummaksi muuttui Arnoldin käytös ja mielenlaatu äkisti, edelläkerrotun tapauksen jälestä.

Ennen hän huvitteli vanhuuksia leikillisyyksillään, nyt oli hän vakava ja ajattelevainen, huolettomuutensa oli kadonnut ja hänestä tuli hiljainen, totinen nuorimies. Hän oleskeli mieluimmin yksin ja viipyi usein päiväkauden metsässä, ilman pyssyä ja koiraa ja kun palasi takasin, söi hän illallisensa tuskin virkoen sanaakaan ja meni kiireesti omaan huoneeseensa.

Paroonikin, joka tuon tuostakin pistäysi Oraslehdossa, huomasi pian tuon muutoksen. Visusti uteli hän tietoa siitä Redigiltä ja kun tämä ei tiennyt asiasta antaa mitään luotettavaa varmuutta, määräsi parooni hänen siitä ottamaan selvää sekä heti ilmoittamaan siitä hänelle.

Näin kului muutamia aikoja. Suvi teki jo loppuaan ja eräänä iltana kun Arnold tapansa mukaan palasi metsästä, päätti kunnon Redig ottaa asiasta selvyyttä. Illallisen perästä hän siis heti menikin Arnoldin huoneseen ja virkkoi ilman mitään pidempiä mutkia, haluavansa kerta kuulla syyn hänen muutokseensa. Ukon sana oli vakava, siinä oli totuutta, Arnold tiesi itsekin muutoksestaan ja kun se noin suoraan kysyttiin päätti hän myöskin antaa suoran vastauksen. Melkein huolettomasti hän siis vastasi, ukon suureksi kummaksi:

— Niin, nähkääs… Minä olen rakastunut!

— Rakastunut?

— Eli oikeimmin: olen kihloissa ja aion ottaa vaimon ihan ensi tilassa.

— Minä en käsitä… Kuinka se olisi mahdollista.

— Oi, isä! Se käy varsin helposti laatuun. Erkanen tästä talosta, etsin itselleni työtä jolla elätän itseni ja perheeni.

— Erkanet täältä?… Mahdotonta.

— Jo kylliksi olen paroonille kiitollisuuden velassa. En tahdo lisätä, sillä kenties kiitokseni loppuisivat kesken, ennenkuin velka tulisi suoraksi.

— Ja kuka on morsiamesi?

— Köyhä, yksinkertainen paimentyttö. Nimensä on Orasta ja isänsä on joskus omistanut tämän talon, joka häneltä vietiin vääryydellä ikipäiviksi.

— Mitä? Martti Martalanko tytär? Mahdotonta.

Ukko oli säikähtyä kuoliaaksi.

— Hän on ihana tyttö. Orasta rakastaa minua, tärkein asia avioliittoon mennessä, ja samaa tunnen itsestäni. Isänsä kyllä on uhannut, saatuaan kuulla aikeistamme, ennen antaa tyttärensä vaikka mustilaiselle kuin minulle. Onneksi on kuitenkin nykyinen avioliittolaki väljempi kun entisaikoina ja minä en epäile voitostani.

— Sinäkö, herrasmies, suuren paroonin poika, torpparin tytön.

— Tuo kaikki on liikaa, rakas isä. Tiedätte itse, pitääkö isä minua poikanaan. Ja vaikka hän vielä pitäisikin, niin suostumustani Orastan kanssa en ikinä purkaa. Hyvää yötä, rakas isä.

Arnold heittäytyi levollisesti vuoteelleen, ukko kömpi omaan huoneeseensa, mutta vielä unessaankin höpisi hän harmistuneena: »Torpparin tyttö, yksinkertainen kollo. Mahdotointa». Paroonille päätti ilmaista asian ihan ensi tilassa.

Muuttuneet olivat asiat ja olosuhteet myöskin Martti Martolan torpassa, jälestä lammasjutun metsässä. Orasta tosin ilmaisi salaisuuden heti rakastetulle äidilleen, mutta se päätettiin pitää isältä salassa mahdollisimman kauvan. Tytär kävi edelleen karjaa paimentamassa ja jokapäiväisenä seuralaisenaan oli hänelle Arnold. Päivät soljuivat joutuin, he tunsivat itsensä onnelliseksi ja kun Orasta toisinaan muisti heidän välillään olevasta syvänteestä, hän kun oli ainoastaan köyhä töllin tytär, poisti sen heti Arnoldin rehellinen katse ja hänen vakuuttava äänensä.

Eräänä sunnuntaipäivänä päätti Martti mennä Orastan tilalle ja päästää hänet vapauteen. Hän poistui kotoa ja kulki suoraa päätä hakaan. Suuri oli kuitenkin hänen hämmästyksensä kun näki, astuttuaan metsästä ruohistolle, pensaitten luona istuvan valkealakkisen herrasmiehen ja Orastan hänen sylissään. Hämmästykseltään ei hän tiennyt mitä tuli tehdä. Mutta vielä suuremmaksi kävi hänen silmänsä tuntiessaan tuon nuoren herran vihollisensa pojaksi.

Sillä hetkellä olisi Martti ollut valmis musertamaan pään Arnoldilta, mutta onneksi ei löytänyt mitään asetta. Hän tyytyi siis hyökkäämään suoraan Arnoldin rintoihin, ärjyen vihasta vimmastuneena:

— Sinä kirottu… Taloni on viety, vieläkö lapsenikin, roisto, tahdot murhata. Minä sinut katala tapan!

Arnold, joka huomasi ajoissa Martin tulon, ennätti kuitenkin nousemaan pystyyn, ja yhdellä nykäisyllä oli hän irti Martista tämän itse suistuessa maahan.

Ukon ylösnousemista käytti Arnold hyväkseen lausuen maltillisesti:

— Hyvä Martola. Heittäkää jo syytöksenne ja vihanne. Että talonne on teiltä ryöstetty ei suinkaan ole minun syyni, ja jos voisin olisin valmis sen tänäpäivänä takaisin antamaan. Rakastan tytärtänne, enkä sallisi että kukaan häntä loukkaisi.

— Sinä! sinäkö rakastat tytärtäni? Kirottu rakkaus! sähisi Martti päästyänsä pystyyn, uudelleen kuitenkaan hyökkäämättä käsiksi.

— Ihana rakkaus, kunnon Martola. Se on kahdenpuolista, ja ainoastaan sellainen liitto joka siitä solmitaan, kaunistaa avioliiton.

— Lopeta! Tytärtäni, sen kuulkoon hän itse ja sinä, en milloinkaan anna viholliselleni. Pois täältä, äläkä koskaan lähene. Minä sinua ja kirottua sukuasi vihaan hautaan asti. Pois silmistäni!

— Minä lähden. Sillä ei ole sentään sanottu että rakkaudestani Orastaan luopuisin. Hyvästi, Martti Martola! En epäile, ettei meistä vielä tule ystäviä, ehkä enempikin. Hyvästi Orasta! ja varjelkoot sinua taivaan vallat joutumasta sattuneiden koetuksien uhriksi.

— Hyvästi, Arnold! Kestän kaikki, lausui Orasta niin pelottomasti, että
Martti vallan hölmistyi tyttärensä rohkeudelle.

Kun Arnold katosi metsään, lausui Martti Orastalle äänellä, josta sai päättää, että hänkin puolestaan on luja päätöksessään:

— Pois kotiisi sinäkin! Tämä on viimeinen päivä kun vietit metsässä. Vannon antavani sinut onnen mustalaiselle akaksi kun tuolle kirotulle puolisoksi. Pois!

Martti piti lupauksensa. Vielä samana iltana haki hän kylästä erään poikasen karjaa paimentamaan ja Orasta sai määräyksen olla liikkumatta ulkopuolella kotinsa rajoja.

Virran juoksua on kuitenkin helpompi tukkia kun estää kaksi yksimielistä toisiansa tapaamasta.

Martti kävi kotona olevien poikiensa keralla joka päivä työssä, vaimonsa taas oli nuorten puolella ja niin oli nuorten yhtyminen mahdollista. Arnold kävi vapaasti torpassa, yhdessä samoilivat he metsiä torpan läheistöllä eikä Martilla niistä kohtauksista ollut pienintäkään tietoa.

Päivää jälkeenpäin herra Redigin kohtausta Arnoldin kanssa, ilmoitti Arnold Orastalle että hän seuraavana päivänä illalla tulisi suoraan hänen isänsä luokse pyytämään hänen suostumustaan ja ellei hän suostuisi, täytyisi heidän toteuttaa ennen tehty päätöksensä, joka oli: Orasta poistuu kotoa, he yhtyvät pariskunnaksi ilman suostumusta.

Mikään ei näyttänyt Arnoldista mahdottomalta. Paroonin lahjoittamia rahoja oli hänellä säästössä kaunis summa ja eräältä uskolliselta toveriltaan oli hän saanut lupauksen päästä rakenteilla olevalle rautatielle sievään toimeen, ilmoitettuaan hänelle miten asiansa olivat. Niin oli hän varma toimeentulostaan, vaikka jättäisi paroonin tilukset selkänsä taakse. Orasta tosin epäili kotoaan poistumista, mutta Arnoldin rakkaus poisti pelon ja kun he erosivat lupasi Orasta seurata häntä vaikka maailman ääriin joskaan ei isä suostuisi heidän yhteenmenoonsa lupaustaan antamaan.

Ja tyytyväisinä erkanivat rakastavaiset toisistaan.

* * * * *

Seuraavana päivänä saapui parooni B. Oraslehtoon.

Redig oli tapansa mukaan häntä vastassa ja autti kohteliaasti toista jo myöskin vanhaksi käynyttä ukkoa vaunuista.

Arnoldikin oli tänään kotosalla, — hän päätti valmistua illalliseen koetukseen morsiamensa kotona — ja vastasi kohteliaasti joskin kylmän puoleisesti paroonin tervehdykseen. Tämä ei myöskään jäänyt paroonin huomiosta ja oikopäätä kutsui hän Redigin luoksensa kartanon vierassaliin, jonne saavuttua heti tiedusti, josko kasvatusisä olisi saanut tietoa Arnoldin mielen muutokseen.

— Kaikki, herra parooni, on jo selvillä.

— Ja syy?…

— On rakkaus!

— Mitä lempoa? Rakkaus?

— Valitettavasti niin on laita.

— Sepä saakeli… Rakkaus!

— Luullakseni on se auttamattomissa. Poika on vallan raivoissaan.

— Hm, hm!… Entä rakastettu?

— Kokonaisen torpparin tytär, herra parooni. Sen Martti Martolan, joka ennen omisti Oraslehdon.

— Pah! Perkele! Sen käräjäpukarin, joka muinoin antoi isälleni niin paljon huolta? Sepä perhanaa!

Paroonin viha tuntui nousevan. Hetkisen mietittyään, purskahti hän kuitenkin raikkaan nauruun ja virkoi leikillisesti:

— Kuulkaapas, hyvä Redig! Minä uskon ettei tuosta rakkaudesta ole suurempaa vaaraa. Rakastella täällä maalaisoloissa moukan tyttöjä, ei ole synniksi luettava nuorelle ylioppilaalle… Käskekää Arnold puheilleni heti. Tahdon itse kuulla tunnustuksen hänen omasta suustaan.

Redig kumartui ja poistui. Muutaman minutin kuluttua saapui Arnold vierashuoneeseen.

Parooni istui mukavasti lepotuolissaan huoneen perällä ja osoitti
Arnoldille istuinta vierellään.

Koneentapaisesti noudatti Arnold kehoitusta.

— Olen kutsunut — aloitti parooni — sinua tänne keskustelukseni kanssasi asioista, joista mahdollisesti riippuu tulevaisuutesi.

Arnold kumarsi.

— Kuten tiedät — jatkoi parooni ystävällisesti — olen jo ikämies ja siitä syystä tarvitsen ehdottomasti apua. Virastossani kaipaan aina jo apulaista, jonka nuori, terävä äly voisi olla avuksi. Sitäpaitse nämä maatalot vievät paljon huolta. Apulaisekseni olen ajatellut sinua ja kun siitä varmaan tulevaisuutesi tulee vakavalle pohjalle, luulen ettet itsekään sitä vastusta. Lukuja voi silti jatkaa, siitä ei mitää haittaa. Mitä itse vastaat?

— Suuri kiitos huolenpidostanne, herra parooni!

— Sinä olet osoittaunut järkeväksi nuorukaiseksi ja siksi olenkin valmis katsomaan parastasi.

— Minulla on syytä aina muistella hyväntekijänäni teitä, herra parooni!

— Muuten, kuten muistan, täytät sinä kohta kaksikolmatta ja joutuu heti aika katsoa toimelias puoliso. Vasta silloin vakaantuu käsitys ja elämä saa seisovan kohdan. Virkauralle pyrkiessä tulee se seikka ottaa erityiseen huomioon.

— Anteeksi, herra parooni, siitä asiasta suoraan puhuen, olen jo pitänyt huolta.

— Mitä? Olisitko jo valinnut itsellesi puolison? Parooni näytti tietämättömältä.

— Olen! Aion ryhtyä siihen liittoon vielä tämän vuoden kuluessa.

— Todella rohkea päätös. Tähän asti et vielä ole voinut tietää mitään tulevaisuudesta; luvut kesken, y.m. Saanko olla utelias ja tiedustaa, ken on morsian?

— Nimensä on Orasta Martola, ja on hän erään torpparin tytär tästä läheltä.

Parooni näytti hämmästyneeltä.

— Mitä? Torpparin tytär… Talonpoikaistyttö.

— Oh, se ei tee mitään. Tulee huomata, että itsekin olen vaan kartanonhoitajan ottopoika, kasvatti ja kuten luulen löytölapsi. Mitä huonompi minua olisi torpparin rehellinen tytär?

Se lausuttiin kuivasti ja pisteliäästi.

— Äh! Sehän on pelkkää hullutusta. Sinä, toivorikas nuorimies, avioliittoon halvan torpparin tytön kanssa.

— Herra parooni, sallikaa minun kysyä jos rakkaus todella on hullutusta. Minusta sillä on paljoa syvempi merkitys.

Minusta on hullutusta, että mies jolle tulevaisuus hymyilee onnea ryhtyy tuonlaisiin liittoihin. Järkeä myöskin tarvitaan avioliittoon mennessä.

— Se on vakaa päätökseni ja siitä en luovu, herra parooni!

— Entä tulevaisuus?

— Herra parooni vastikään esitteli.

— Pyydän huomauttaa, hyvä Arnold, ettei se tila ole torpparin tyttärelle.

Arnold nousi.

— Siis ei ole minulla muuta sanottavaa, kun kiittää tarjouksesta johon en tullut hyväksytyksi.

Hopeahapsinen parooni menetti mielenmalttinsa:

— Tämä on kerrassaan kiittämätöntä! Noinko palkitset myötätuntoisuuteni? Sanot päätöksesi järkähtämättömäksi. Mutta minä sanon, että se peruutetaan… Vai luuletko, ettei asioissasi ole kellään toisella sanan valtaa? Ei! Siitä ei tule mitään, niin totta kun elän. Ei!

Paroonin nyrkki sattui pöytään. Arnold seisoi vakavana ja kun myrsky taukosi lausui hän levollisesti:

— Herra parooni! Tosin olen ollut teidän ja talonne hoitajan armoilla. Olen saanut teiltä hyvän hoidon ja kasvatuksen. Siitä olen kiitollinen. Niin… Ehkä enempi kun tulisikaan. Mutta että minua, löytölasta, joku, olipa hän vaikka kasvattajani, alkaa eroittamaan siitä, joka on elämäni ainoa aatos, ihanin unelmani, niin siitä ei tule mitään! Minulle rakkauteni on korkeampi kun arvo ja kunnia, jonka usea vallassäätyläinen kernaasti unohtaa. Teillä, herra parooni, ei ole pienintäkään oikeutta avioliittoni peruuttamiseen. Onko tämä kiittämättömyyttä en tiedä, se vaan on vakaa ajatukseni.

— Niinkö luulet? Ehkä minulla kuitenkin löytyy siihen oikeutta isommassa määrin kuin saatat uskoakaan. Mitä siihen sanot?

— Minulla ei ole enää mitään lisättävää.

— Sitä enempi on minulla… Onko kasvattajalla tai isällä mitään eroitusta?

— Minä en käsitä herra paroonin tarkoitusta.

— Isällä täytyy poikansa ylitse olla täysi valta, kasvattajalla ainakin sivullinen määräysvalta. No, niin. Minulla on molemmat. Mitä siihen vastaat?

— Mitä? Teillä, paroonillako, täysi valta isänä ja kasvattajana? Mikä tunnustus, herra parooni.

Parooni huomasi menneensä liikaa pitkälle. Sitä ei enää käynyt peruuttaminen. Hän siis enempi lauhtuneena jatkoi:

— Oli aika kuin tulin tuntemaan äitisi. Sen muistoja olet sinä. Otin äitisi kuoltua sinut hoitooni ja siitä asti olet saanut kantaa etuja joita parempia ei yksikään avioliitosta syntynyt lapsi ole saanut hyväkseen. Siinä koko selvitys.

Arnold väistyi muutaman askeleen ja katsoi omituisesti isäänsä.

— No, niin! Olet siis poikani ja minä toivon että osoitat isällesi lapsen rakkautta ja kuuliaisuutta.

Arnold väistyi vielä etäämmälle virkkamatta sanakaan.

— Sinä vetäydyt syrjään. Mitenkä minun tulee tämä käsittää?

Nyt tuli Arnoldin vuoro vastata. Selvään, joskin hieman vapisevalla äänellä hän puhui:

— Minäkin luulen muistavani tuon naisen, äitini. Hän oli, kuten niin moni muu, joutunut ylhäisien uhriksi. Näki nälkää, sillä nuo ylhäiset ovat liikaa korkealla huonompiaan ottamaan rinnalleen. Hän kuoli kurjuuteen ja poikansa pääsi isän armoihin, kuten juuri kuulin todistettavan. Löytölapsena hän hoidettiin parhaan mukaan, mutta halpuutensa ei sallinut häntä kantamaan isänsä nimeä. Nyt häneltä vaaditaan lapsen rakkautta. Mutta sitä hänen on mahdoton tuntea. Isä, joka lapselleen on vieras hyväntekijä, ei koskaan saa lapsenrakkautta omistaa. Hän on vieras ja kiitollinen kasvatti katsoo häneen vaan nöyrä pelontunne sydämessä.

— Arnold! Tämäkö sinulla on antaa isällesi!

— Oh, parooni, isäni! Nyt kun tahdotte riistä minulta rakastettuni, nyt ilmaisitte vasta olevanne isäni. Mutta äitini oli köyhä, rahvaan tyttö, pojallansa ei ole ollut tähän asti isää ja siis ei löydy mitään syytä joka voisi minut eroittaa Orasta-armaastani.

Parooni ei vastannut heti. Hän käveli ajatuksissaan edestakaisin lattialla ja pysähtyi vihdoin Arnoldin eteen sekä virkkoi hiljaa mutta painavasti:

— Niinkö uskot? Ehkä kuitenkin isäsi aatelisvaakuna?

— Ei kuulu minulle, joskin oikeuden mukaisesti niin olisi laita. Ja sanon suoraan, jos vaikka se niin olisikin, en sittekään luopuisi päätöksestäni. Alina pidän arvossa oman vaakunani, sen sain äidiltäni ja on se niin puhdas ettei mikään paroonin kilpi voi sitä somentaa. Se on ryysyläisen vaakuna, omantunnon puhtaus, eikä sitä rumenna edes torpparin siveä, ihana tytärkään. Sen vaakunan kanssa olemme niin jaloja kuin kukaan aatelismies tai neito saattaa olla. Siinä päätökseni.

Kumartaen poistui Arnold huoneesta. Paroonilla ei ollut mitään sitä vastaan, hän vaipui lepotuoliinsa eikä käsittänyt mitä tulisi tehdä. Suuri mies oli neuvotonna nuoren miehen sanojen johdosta.

Äkisti pisti hänen mieleensä eräs tuuma. Tarttuen pöydällä olevaan kelloon, soitti hän tulisesti. Palvelija astui huoneeseen.

— Hevoset joutuin valjaisiin ja käskekää Redig tänne! komensi parooni.

— Heti, herra parooni.

Palvelija poistui ja heti saapui ukko Redig sisälle.

— Poika on riiviöissään, selitti parooni. Nyt on täytymys keksiä keinoja. Olen sen jo keksinyt. Ajamme suoraa päätä tuon Martolan torppaan ja vaadimme, että hänen täytyy kieltää nuorten avioliitto.

— Luulen ettemme onnistu. Hän vihaa teitä, herra parooni.

— Silloin koetamme käyttää rahaa, ellei sekään onnistu, tulee käyttää pakkokeinoa.

Palvelija tuli ilmoittamaan että hevoset olivat valjaissa.

Parooni Redigin seurassa astui vaunuihin, jotka vierivät nopeasti
Oraslehdon pihalta.

— Kylää kohti. Ensimäinen sivutie oikealle ennen kylää, komensi Redig kuskille.

VII.

Päätettyään päivän työn metsässä, palasi Martti poikinensa ajoissa kotiin. Aamulla olivat menneet jo päivän sarastaessa ja siitä syystä katsoivat olevansa oikeutettuja hieman aikasemmin illalla lopettamaan.

Illallinen kannettiin pöytään. Orasta, vaikkakin levoton tietämättään Arnoldin vielä samana iltana saapuvan tekemään ratkaisevan askeleen, kyseli kuulumisia metsästä, koettaen olla niin hilpeänä ja isälle niin mieleisenä kuin mahdollista. Martti olikin oikein hyvällä tuulella, kertoi jäniksestä joka oli ollut vähällä juosta hänen syliinsä y.m.

Silloin kuului huoneiden takaa rattaiden kolinaa ja samalla töytää parivaljakot torpan pihalle.

Pala takertui Martin kurkkuun. Vaunut tunsi hän heti parooni B:n omiksi.

Parooni ja Redig nousivat vaunuista ja astuivat hämmästyneen torpan väen vetäytyessä sivuun, vähääkään kursastelematta sisään.

Martti seisoi keskellä tuvan lattiaa osaamatta ajatella mitään. Vihansakin oli hän tällä hetkellä unohtanut, niin tavattomalta tuntui hänestä herrojen vierailu.

Ystävällinen parooni toivotti kohteliaasti hyvää iltaa, Redig luonnollisesti seurasi esimerkkiä.

— Minulla olisi — aloitti parooni — puhuttavaa teille, Martti Martola.
Ehkä voisimme tuolla kamarissa vapaammin keskustella.

Viipyi hetki ennen kuin Martti löysi vastausta. Sillä aikaa ennätti parooni silmäillä ympärillensä ja kohtasi hänen silmänsä säikähtyneen Orastan seisomassa uunin lähellä.

»Tyttö on todellakin kaunis», tuumi parooni naistuntijana itsekseen.

Martti oli tällävälin saanut puhelahjansa: viha raivosi hänen suonissaan ja hän vastasi äänellä joka heti ilmaisi että leikki oli kaukana:

— Tämä huone on minun vierassalini. Nämä ihmiset ovat perheeni jäseniä ja niin salaisia en halua kuunnella ettei niistä perheeni saisi tietää.

— Kernaasti minun puolestani… Asia koskee tytärtänne ja nuorta ylioppilas Redig'iä joita te isänä ja minä sekä hra Redig pojan kasvattajina olemme velvolliset huolehtimaan.

— Tytärtäni ja ylioppilas Redig'iä?

— Arvattavasti tiedätte varsin hyvin heidän keskinäiset suhteensa. Tyttärellenne se ei ennusta hyvää, varsinkin kun poika vielä nauttii kasvattajainsa hoivaa.

— Josko minä tiedän?… Se tahtoo sanoa: jos minä muka olen samassa juonessa avustamassa tytärtäni herra paroonin äpäräpojan kainaloiseksi… Niin totta kun olenkin vaan kerjäläiseksi ryöstetty vaivainen rinnallanne, rohkenen kuitenkin sanoa: hävetkää!

Parooni puri huuliaan.

— Huomatkaa, Martola, kenen kanssa puhutte. Muutoin voin vakuuttaa, että huolimatta kaikesta menneisyydestä kunnioitan teitä ja soisin siis, että tyttärenne suhteet mainitun pojan kanssa ensi tilassa lopetatte. Sitä vaatisi oma etunnekin.

Paroonin lausuessa viimeisiä sanoja temmastiin ovi auki ja Arnold astui pelottomana sisään. Hämmästys valtasi kaikki.

— Arnold! huudahti Orasta ja syöksyi suoraa hänen rinnoilleen.

— Saavuinpa otolliseen aikaan, lausui Arnold tavallisella tyyneydellään. — Otolliseen aikaan sentähden että täällä on toisiakin vieraita.

Taluttaen vyötäröisiltä Orastaa, astui Arnold suoraan Martin eteen ja osoittaen vierellään olevaa pelosta vapisevaa tyttöä, lausui hän syvällä äänellä:

— Isä Martti! Tässä on tyttärenne. En tahdo häntä ryöstää teiltä, sillä tiedän että rakastatte lastanne vanhemman rakkaudella. Kysyn siis, näiden kaikkien läsnäollessa, josko suostutte antamaan hänet minun rakkaaksi puolisokseni?

Vihan tuli leimahti Martin silmissä. Hän oli juuri antamassa vastauksensa joka olisi epäilemättä ollut kaikkea muuta kuin myöntävä, mutta parooni ennätti ennen häntä ja sai aikaan Martille viivytyksen.

— Siinä nyt kuulette ja näette itse. Mutta huomatkaa mitä sanon: Tuon nuoren miehen isänä kiellän minä sellaisen avioliiton!

— Ja minä — vastasi Arnold — hylkään senlaisen lapsen arvon, jonka joku saattaa toiselle parinkymmenen vuoden kuluttua antaa. Minä en ole tuntenut isääni, olen ottopoika tälle kunnon Redig-vanhukselle ja jos te, parooni, tahdotte omistaa minut pojaksenne, on se teidän vallassanne. Omatuntoni sanoo kuitenkin, ettei minulla enää milloinkaan ole oikeaa isää… Vastatkaa kysymykseeni, Martti-isä!

Kosto oli valmis Martilla. Sen tahtoi hän tällä hetkellä heittää paroonin silmille. Hän lausui:

— Niinkuin kuulin, omisti tämä suuri parooni, teidät, nuorimies, vastikään pojakseen. Hänen paroonillinen korkea arvonsa, ei sallisi, että hänen poikansa, olipa se vaikka salaisestikin, yhtyisi talonpojan ja vielä päälliseksi köyhän torpparin tyttäreen. Mutta juuri tämän paroonin ja hänen isänsä ansio on se, että entisestä Oraslehdon kartanon isännästä on tullut köyhä torppari. Ja kun minä todellisuudessa olen sen kartanon oikea omistaja, ei liene suuresti säädystä poikkeamista jos paroonin salainen poika nai tyttäreni. Minä myönnyn avioliittoonne.

— Isä! Oi isä! huudahti Orasta syöksyen isänsä kaulaan.

— Tämä on hävytöntä! huusi parooni. — Sen, niin totta kun elän, minä kostan! En penniäkään myönnä perintöä sinulle, Arnold! Ja sinulle, Martti Martola, löytyy kyllä kosto hävyttömyydestäsi. Haa! Tämän torppasi liitän talooni vieläkin ja sinä jäät puille paljaille. Ehkä käsität, kenen kädessä riippuu sinunlaistesi menestys.

— Se riippuu omista ja poikieni kätten töistä. Torppani on toisessa pitäjässä ja eilen lunastin kauppakirjat siitä talosta jonka maalla torppani sijaitsee ja minkä isäntänä on tästä lähtien vanhin poikani. Kostonne ei siis enää ylety, korkea herra parooni.

Martti hymyili voitonriemulla.

— Ja minun parhain perintöni on tässä, lausui Arnold vetäen Orastan rinnoilleen.

Muutaman minutin kuluttua olivat paroonin parivaljakot lähteneet töllin pihalta, kuluttaen arvoisan omistajansa ja herra Redigin takaisin Oraslehdon kartanoa kohti.

* * * * *

Noin puolitoista vuotta edellä kerrotusta tapauksesta Martti Martolan
torpassa, oli erään uuden yksityisradan jokaisella asemalla hyörinää.
Rata avattiin tänään liikenteelle, juhlajuna korkeine herroineen saapuu
Helsingistä ja se suuremman huolen antoi asemien miehistölle.

Määrätty hetki alkoi lähenemään. K:n aseman miehistö ja päällystö seisoi valmiina uusissa univormuissaan asemasillalla junaa vastassa.

Yleisöäkin oli kokoontunut melkoinen joukko juhlajunaa katsomaan ja kuului siinä puhetta jos toistakin vartoilevan yleisön huulilta. Mikä oli tietävinään junassa saapuvan erään korkea-arvoisen ruhtinaankin, toinen taas, kaikki senaattorit, joilla olisi mitä loistavammat univormut, kolmas tiesi siinä saapuvan »Yli-kenraalitirehtöörin» ja uteliaisuus kasvoi kasvamistaan.

Nuori asemapäällikkö asteli kuitenkin hyvin huolettoman näköisenä vaimonsa keralla edestakaisin asemasillalla, hauskasti haastellen keskenään.

Molemmat olivat he nuoria, reippaita ja solakkavartaloisia. Itse asemapäällikkö oli puettu virkapukuunsa, vaimonsa taas siistiin mutta yksinkertaiseen vaatetukseen ja näytti sinään melkein enempi nuorelta maalaistytöltä kuin asemapäällikön rouvalta.

Eikä se jäänyt huomiotta läheisestä kylästä saapuneilta naisilta, etenkin parempaan säätyyn kuuluvilta.

— Minusta tuo asemapäällikön rouva näyttää kuin mikäkin maalaistollo, lausui hiljattain Jyväskylän seminaarista laskettu kansakoulunopettajatar postinhoitajaneidille.

— Kuuluu olevankin vaan sivistymätöin talonpoikaistyttö, selitti postinhoitajatar.

— Kaunis rouva asemapäälliköllämme, mutta kovin vaatimattomasti puettu, sanoi puolestaan hovin pehtoorin nuori ryökynä seuralaiselleen, rovastin ryökynälle.

— Vallan lapsi vielä, selitti järkevä rovastin ryökynä, joka jo itse oli useita vuosia sitten sivuuttanut kaksikymmentäviisi vuotta.

Piiiiii!

— Juna tulee! huudettiin joka taholta ja yleisö ryntäsi asemasillalle niin että asemamiehillä oli täysi työ pitäissään sitä hieman loitommalla…

Junaa seurasi kaksi I luokan vaunua, korkeampia herroja varten, pari II luokan, kutsuvieraita, sanomalehtimiehiä y.m. »ylijäämää» väkeä kulettamassa.

Junan pysähdyttyä, täyttyivät aseman puoleiset ikkunat kasvoista, sillä korkeat herrat eivät viitsineet vaivata vanhoja kankeita jäseniään käymällä jokaisella aseman tapaisella, ainoastaan uteliaat sanomalehtimiehet juoksentelivat papereineen ja jokin nuori insinööri tai arkkitehti katsoi velvollisuutensa vaativan hieman silmäillä itse aseman soveliaisuutta, rakennusta ja ympäristöä.

»Korkeiden herrojen» vaunuissa kulki myöskin parooni B., ja hänen seurassaan rata-yhtiön puheenjohtaja.

K:n asemalla istui parooni taaskin, puheenjohtaja rinnallaan, akkunan ääressä silmäillen asemaa. Se oli samaan malliin rakettu kun yleensä toisetkin asema-talot. Pienenpuoleinen rakennus, maalilla töherretty keltasen väriseksi, portaat nousi keskikohdalta rakennusta ja parooni haukotteli välinpitämättömästi, harhaillen silmillään vuoroin rakennusta ja väkijoukkoa.

Äkkiä hänen silmänsä keksivät jotain ja melkein säikähtyneenä hypähti hän seisaalle.

— Tuoko nuori mies on asemapäällikkö?

— Niin, herra parooni. Erittäin tarkka ja käsittäväinen mies, selitti puheenjohtaja pelosta että asemapäällikön nuoruus oli tehnyt pahan vaikutuksen parooniin.

»Merkillistä! Muoto muistuttaa häntä» nupisi parooni itsekseen.
Hajamielisenä sanoi hän ääneen:

— Hänen nimensä on… Hm! Mikä on hänen nimensä?

— Aarno Ottila! Tuntuu olevan fennomanni, koska täällä ollessaan muutti nimensä suomalaiseksi. Siitä huolimatta on hän kuitenkin kunnon nuori mies, ja yhtiö, insinöörin puoltolauseella, valitsi hänet tälle asemalle.

— Aarno Ottila… Kummallista… Mikä oli, muistatteko, hänen entinen nimensä?

— Se oli… tuo… Äh, kun en nyt muista. Hän työskenteli insinöörin apulaisena ja…

— Eihän se ollut vaan?… Ei, ei se voi olla mahdollista.

— Ah! Nyt muistan! Redig! Redig, herra purooni.

— Redig! Arnold! huudahti parooni ja lähti syöksemään vaunuista ulos, puheenjohtaja pyrynä perässä.

Fililililii!

Piiiiiiii!

Konduktöörin ja junankulettajan merkit vaihtuivat keskenään, kymmenen minuuttia asemalla oli kulunut ja juna lähti liikkeelle.

— Pysähtäkää! Hei! Perhana! karjui parooni, viittoen kädellään, puheenjohtajan toistaessa täsmällisesti.

Sitä ei huomattu ja yleisö huiskutti nenäliinoillaan vastaukseksi, luullen paroonin ja hra puheenjohtajan jäähyväisiä heittelevän, puhjeten samalla raikuvaan »hurraa»-huutoon, jonka sanomalehtimiehet kertomuksessaan sanoivat alkaneen parooni B:n kehoituksesta.

* * * * *

Muutama ilta myöhemmin istui asemapäällikkö, Aarno Ottila, asunnossaan, haastellen iloisesti nuoren vaimonsa kanssa teetä juodessa. Postijuna meni juuri ohitse, mutta asemapäällikön tehtävää hoiti sillä kertaa aseman kirjuri.

— Kuinka hyvin muistan aina sen hetken, Orasta, kun sinä unenhelmoissa ruohikolla karjaa paimensit.

— Ja minä muistan niin hyvin silloisen uneni, nauraen vastasi Orasta.

— Muistaakseni et ole sitä minulle koskaan kertonut.

— Olin lepäävinäni omalla vuoteellani kotini torpassa, vapaana kuten tavallista…

— Ilman röijyä, hieman rintasi näkyvissä, keskeytti Arnold nauraen.

— Äläppä keskeytä… Vapaana kuten tavallista. Silloin saavuit sinä, kädessä eräs paperi, painoit suudelman huulilleni ja virkoit: nyt, armas Orastani, on isäni hyväksynyt avioliittomme. Tässä paperi jolla hän sen myöntää ja pääliseksi tunnustaa minut osalle perintöön. Ja minun mieleni tuli sanomattoman iloiseksi, ei niin paljon perinnön vuoksi, vaan sen tähden, että nyt tiesin isäsi myöntymisen seuraavan liittoamme.

— Ja unessakin hymyilit sinä niin sievästi. Mutta tiedäppä, että juuri silloin ajattelin painaltaa suukkosen sinun ihanille huulillesi ja vaan vaivoin sain itseni siitä ryöviöstä pidätetyksi… No, niin. Unesi toinen kohta, isäni myöntyminen, on vielä synkässä verhossa.

— Hän ei tiedä edes olinpaikastamme. Lisäksi muutit sinä nimesikin.

— Tahdoin sen ottaa äitini muistoksi. Åthelén oli hänen nimensä, joten Ottila sitä suomenkielellä hyvin muistuttaa… Mutta olemmehan silti onnellisia?

— Oi, Aarno! Kellä onni ja tyytyväisyys tuntuneekaan suuremmalta, korkeammalta, kun juuri meillä. Orasta hypähti miehensä syliin ja kietoi kätensä lujaan hänen kaulalleen.

— Kirje asemapäällikölle! kuului samalla ääni avoimessa ovessa. Orasta kiirehti ottamaan kirjeen vastaan.

Suureksi aukenivat molempien silmät, avattuaan kirjeen ja nähtyään keitä se oli lähetetty. Kirjeen lopussa seisoi näet sanat: »toivoo isäsi B.!»

Suurella tarkkuudella luettiin kirje. Siinä parooni tunnusti erehdyksensä, pyysi anteeksi, luvaten muun muassa muistaa Arnoldia testamenttinsa sisällössä. Lopussa kirjoitti parooni:

»Huoneeni seinällä riippuu erään ihanan, mutta alhaisen tytön kuva. Vaan se asema, jossa olin ja olen yhteiskunnassa, esti minun liittämästä tuota naista vaakunaani. Se puhuu minulle kuitenkin niin paljon ja minä tunnen tehneeni väärin tuota naista kohtaan. Se on äitisi kuva ja se jää sinulle, minun jälkeeni, äitisi muistoksi… Kuten kuulin itseltäsi, ei nimeni ja arvoni ole sinulle enää suurestakaan merkityksestä. Se on oikein! Toivon, että sinun todellinen vaakunasi tulisi aina olemaan: sydämen puhtaus ja tunnon rauha. Se on todella aateliskilpi, joka kykenee kilpailemaan minkä jalosukuisen vaakunan kanssa tahansa».

— Unesi on toteutunut! huudahti Arnold kirjeen luettua. — Tuossa on se paperi jonka silloin näit kädessäni. Ja, — Arnold sulki Orastan rinnoilleen, — tuossa se suutelo jonka painoin huulillesi…

* * * * *

Pari vuotta myöhemmin kuletettiin suurella surujuhlasaatolla parooni B:n maalliset jäännökset vanhaan sukuhautaan, ylhäisen puolisonsa, Pauliinen, rinnalle. Serkkunsa perii hänen kilpensä, sukutalonsa ja suuren joukon rahaa ja irtainta omaisuutta. Mutta kun testamentti avattiin, löytyi sieltä, suuriin summiin nousevan hyväntekeväisyyslaitoksiin lahjoitettujen määräysten ohella, myöskin määräys asemapäällikkö Aarno Ottilalle suoritettavasta isonpuoleisesta summasta sekä Oraslehdon kartano kaikkine karjoineen ja irtaimistoineen.

Sitä määräystä usea ihmetteli, mutta löytyi myöskin niitä jotka hiljakseen tuumailivat: »Asemapäällikkö Aarno Ottilalle kuuluisi oikeuden mukaan kaikki perittävä omaisuus».

Niin kauvan, kun vanha ukko Redig eli, sai Oraslehdon kartano olla sinänään. Mutta ukon kuoltua, joka tapahtui noin vuosi paroonin kuolemasta, muutettiin se kokonaan toiseen uskoon. Talon asuinhuoneista valmistettiin köyhien ja orpolasten koti ja osa maasta jäi sen kodin hyväksi viljeltäväksi, sekä koko maa jaettiin palstoina kartanon alustalaisten ja palvelusväen kesken, jotka varsin huokeasta saivat itselleen omistaa ja josta kertyneet varat annettiin lasten kodon rahastoon.

Vanha Martola elää vieläkin torpassaan hiljaisena ja tyytyväisenä. Sydämestään on hän poistanut vihan paroonia kohtaan, sillä se kosto jonka hän sai osoittaa paroonille myöntäissään tyttärensä Arnoldin puolisoksi, oli hänestä riittävä. Millään ei ukkoa ole saatu torpastaan luopumaan parempien tarjouksien sattuessa, vaan tahtoo hän siellä elää ja kuolla.

Mutta metsässä ruohiston reunalla, sillä samalla kohtaa jossa Tommi muinoin lampaan raateli, on soma pieni kesähuvila jonka omistaa Arnold Orastansa ja kahden poikansa kanssa. Siellä viettävät he kesällä useita hupaisia hetkiä muistellen entisiä aikoja ja nauttien nykyisyyden yhä jatkuvasta onnesta. Sitä on aina vireillä pitämässä puhdas ja hyvä omatunto ja sielun rauha, jotka ovat pysyväiset piirrokset ryysyläisen vaakunassa.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RYYSYLÄISEN VAAKUNA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- RYYSYLÄISEN VAAKUNA

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE