Korven raatajat
Date: 2025-07-21T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century; Crofters -- Finland -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Korven raatajat

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Korven raatajat

Kuvaus torpparioloista

Author: Vilho Haanpää

Release date: July 21, 2025 [eBook #76542]

Language: Finnish

Original publication: Oulussa: Pohjanmaan Työväen Osuuskirjapaino, 1908

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76542

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KORVEN RAATAJAT ***

language: Finnish

KORVEN RAATAJAT

Kuvaus torpparioloista

Kirj.

VILHO HAANPÄÄ

Oulussa, Pohjanmaan Työväen Osuuskirjapaino, 1908.

I

Tarmokkain askelin, pää rohkeasti pystyssä, lakki istuen takaosassa päätä, jättäen hiestä kastuneet hiussuortuvat vapaiksi otsalle, täyteläinen eväskontti usmaavilla harteillaan ja kirves olallaan nouseskeli Aatu metsäistä ylösmäkeä kaukaisen Luolakaaron multaiselle törmänteelle. Aamulla oli hän lähtenyt kylältä ja taivaltanut tämän vajaan peninkulman Luolakaartoon. Talviteitä saattoi hän käyttää enemmän kuin puoli taipaleesta, mutta sitten ei ollut tiestä paljon apua. Vanhempia karjanpolkuja kulki hän lopputaipaleella ja kun nekin häipyivät olemattomiin, asteli tietöntä taivalta läpi alavan, römeikkö-korven suoraan päämääräänsä kohden Luolakaaron mukaiselle kunnaalle.

Täällä piti nyt olla hänen tuleva kontunsa paikka. Tässä kunnaan harjanteella tulee olemaan huoneet, tuossa vieremällä pellot, tuolla etempänä aukenevalla nevalla suopellot ja tuossa römeikkö-korvessa niitty. Kaikki oli nyt koskematonta täällä, johon Aatu saapui. Ei kantoakaan todistamassa kirvesmiehen siellä työskennelleen; ei liioin karjanpolkuakaan, joka todistaisi että karja olisi sitä seutua yleisesti laitumenaan käyttänyt. Jylhä, yksinäinen sydänmaan tunnelma vallitsi tässä seudussa, johon olemme lukian vieneet.

Nyt oli Aatu kuitenkin perillä. Hän oli saapunut ensikerran työskennelläkseen siellä koskemattomassa korvessa, raataakseen sinne konnun itselleen ja perheelleen, jossa elostelisivat. — Tässä juuri, tässä aarniopetäjän ja solakan kuusen välissä on jo monasti ennenkin katsottu tuvan paikka. Siihen se on rakennettava; siinä on joskus oleva oma tupa, oma lämmin liesi.

Aatu katseli taasenkin seutua. Se oli tosin jylhää, mutta ei silti vailla kauneutta ja omaa viehättävyyttään. Sellainen seutu oli aina häntä viehättänyt ja rauhoittanut. Se oli aivan kuin kutsunut häntä luokseen nauttimaan viihdytyksestä, jonka se hänelle soi. Ja nytkin, joskin syksyinen valju päivänpaiste suruvoittoisesti valaisi tätä kaukaista, asumatonta metsäseutua, tuntui niin rauhoittavan turvalliselle olla täällä noiden lakkapääpetäjien suojassa.

Niin. Hän oli nyt perillä.

Nyt alkoi hänelle oma työ. — Oma työ! Siinähän todellakin tuntui olevan viihdyttävää, miellyttävää. Ilmankos se eukko sitä on sopottanut, mietiskeli Aatu.

»Oli se sentään kunnon mies se Puikuliini kun mökkiläisekseen otti, torpparikseen, mutisi Aatu itsekseen riisuessaan nyt painostavaa konttia selästään ja samalla katsellen vaistomaisesti sille sopivaa naulaa petäjän oksista.

Aatu näytti jo keski-ijän miehille, vaikka hän oli vasta alulla neljääkymmentä ikävuotta. Suurena »työhulluna» oli hän rääkännyt itseään ilmosen ikänsä. Viidenneltätoista ikävuodeltaan asti riehui hän aina miesten rinnalla. Ja myöhemmin tuli hän laajalti kuuluisaksi siitä harvinaisesta tarmostaan, jolla hän hänelle jätetyt tehtävät suoritti.

Koko työkuntoisen ikänsä oli hän ollut Puikuliinin työmiehenä, renkinä. Muualla hän ei ollut töissä ollutkaan. Aina vaan Puikuliinilla. Ja siinäkin aina kovimmat työt läpässyt. Missä voimaa, rohkeutta ja sitkeää kestävyyttä tarvittiin, sinne Aatu ja »voimatamma» laitettiin. Jos nämät kaksi ei tiukassa kohdassa suoriutuneet, oli turhaa toisia voimia sinne lähettää. Eipä ihmekään jos Puikuliinilla sananparreksi tuli: jollei Aatu ja Voima, niin ei sitten mikään.

Tästä kuuluisuudestaan oli Aatukin tietoinen, ja se se oli ollutkin hänen ainainen ruoskansa, jolla häntä armahtamatta oli ajettu. Hänelle ei oltu suotu sitä kultaista järkeä, joka olisi voinut erottaa valhetta ja kavaluutta totuudesta ja rehellisyydestä. Hänelle oli tehnyt aina hyvää, kun Puikuliini itse kehui häntä hyväksi työmieheksi ja vahvavoimaiseksi. Ja tätä kunniaa itsellään pidättääkseen repi ja riehui hän, miesparka, itsensä ennenaikaisesti vanhaksi.

Noin viisitoista vuotta oli Aatu palvellut Puikuliinin kartanossa, eikä hän vieläkään olisi siitä päässyt, jollei sattunut menemään naimisiin. Mutta kun eukko tuli otetuksi ja se aina ja aina kärhäsi Aatua oman mökin laittamiseen, kuvaellen siten heille ja — niin heille ja niille tuleville paremmat päivät tulevan kun ei aina tarvinnut orjan lailla raataa, ja jos raatoi, koitui se omaksi hyväksi, niin hupeusi hän vihdoin itsekin sitä ajattelemaan. Aatuun meni kyllä hitaasti uudet tuumat, mutta mikä kerran meni, se ei sieltä hevillä lähtenyt. Tuokion kuluttua oli hän niin pitkällä, että oli katsonut Luolakaarosta itselleen torpan paikan. — Olihan se kyllä kaukana muiden asumuksista, mutta sitä hän tahtoikin, siellähän oli monta hyvää etua jota kylä-rykelmissä ei ollut tai jos oli, niistä riideltiin ja kähistiin. — Aatu ei ymmärtänyt miksi ihmisten piti olla niin houkkia, jotta ahdetaan asumaan likemmäs toisiaan kuin kunnolla sopikaan! Sentähden piti hän Luolakaartoon mökin tekoa viisaana ajatuksena.

Kun keurin aika tuli, meni Aatu torppariasioistaan isännälleen puhumaan. — Ensinnä nousi pilvi Puikuliinin kasvoille. Ehdotus oli nähtävästi hänelle yllätys ja kadottaa nyt nöyrä ja karhunvoimainen »raataja-aasi», oli hänelle vastenmielistä.

»No horisethan sinä», virkkoi hän Aatulle.

»Enhän minä»… soperteli Aatu hiukan sekaantuen, »vaan Reetahan se on sitä höpöttänyt sen pitkää tämän lyhyttä. Ne akat ovat akkoja…»

»Minähän olen sinua niin miehenä pitänyt. Herrainpäiviltäkin toin sinulle ritarinmerkin uskollisesta palveluksestasi. Semmoistahan ei anneta joka miehelle, etkä sinäkään olisi ilman minua sitä saanut! Nytkö sinä hyvän paikkasi jättäisit.»

»Niinhän te… siellähän se on Reetan arkun lootassa, se 'ritali.' Enhän minä ole sitä viitsinyt pitää kun sekin suutari-Eero nauroi sillä ja pätäkäksi nimitteli sitä ja sanoi: että tälläkö lelulla sinusta viimeinen voiman hive nyt ulos imetään.»

»Vai sano se, kirottu!»

Herra valtiopäivämies Puikuliini näytti olevan kaikin puolin myrtyneenä. Harmia pakkasi mieleen. Aatu olisi saanut raataa vielä hänen talossaan, kiskoa hänelle. Mutta nyt oli saanut se kollo päähänsä laatia oma kontu, ja kokemuksesta tiesi hän ettei Aatu hevillä luovu tuumistaan.

»No!» äännähti Puikuliini aivan toisella sävyllä. »No, tee mökki! Mutta mihinkäs sinä sen tekisit?

»Sinnehän minä Luolakaartoon, sille kunnaalle siinä nevan laidassa.

»Luolakaartoon! Niin kauvas? Etkö sinä nyt lähempää mökinpaikkaa löytänyt?

»En. Sinne minä halusta tekisin.»

Puikuliini asteli sinne tänne ikäänkuin miettien syviä elämän ongelmia.

»No tee sinne!» äänsi hän.

»Mitenkähän paljon minä saisin maata ja metsää…»

»Niin paljon kuin tahdot. Mene vaikka huomenna ja tee niin paljon kuin tahdot! En tule kieltämään. Rakenna vaikka kartano sinne; pidä se osa sarasta kaikki hallussasi, sitä talvitietä myöten!»

»Ettäkö talvitietä myöten?»

»Niin niin! Pidä hallussasi se kaikki!… Ja päivätöillä me kyllä sovitaan. En minä tahdo sinun sisällesi pyrkiä. Ymmärrätkö?»

»No! Minä otan.»

»Ota! Ja mene vaikka huomenna töihin!»

»Huomenna minä menenkin», virkkoi Aatu ja kasvot loistivat.

Aatu lähti nyt onnellisena Reetalleen ilmoittamaan asiasta. Vilpittömämmin kuin he, ei Puikuliinia oltu koskaan siunattu ja hyvästelty kuin nämät, todellakin onnelliset, vaan yksinkertaiset ihmiset nyt tekivät.

»Olipa se kunnon mies!» huudahti vaimo.

»Sanonhan minä! Ei: tiesinhän minä! Tiesinhän minä»! äänteli Aatu vastaukseksi luottamuksella.

»Ei pahaa sanaa: ota kaikki! sanoi.»

»No kiititkö sinä?»

Aatu meinasi punastella.

»Enhän minä tainnut sitä hoksata. Vaan mene sinä!»

Ja Reeta meni.

»No mitäs sanot?» kysyi Aatu Reetalta kun tämä palasi.

»Nauroihan tuo niin rekona ja oli niin höyli ja sanoi: ottakaa vaan talvitietä myöten», kertoi Reeta ja oli onnellinen.

»Pane sinä nyt konttiin evästä! Minä lähden huomenna töihin.»

»Huomennako jo?»

»Huomenna», virkkoi Aatu lyhyesti ja meni varustelemaan kirvestä itselleen.

II

Tämmöinen oli lyhykäisyydessään Aatun oman mökin esihistoria. Ja nyt oli hän saapunut alkamaan töitä; lämpöisenä ja hikisenä painostavasta kantamuksestaan pääsi hän perille.

Hän ripusti nyt konttinsa aarniopetäjän kuivaneeseen oksan tynkään, väänsi lehtitupakasta suuren mällin poskeensa, otti kirveensä ja katseli sen terää vaistomaisesti — toimi, joka oli hänelle aina ominaista silloin, kun ryhtyi asettaan käyttämään. Hän silmäsi ammattimiehen katseella suurta kuusta tyvestä puoliväliin väliä, harkitsi pikaisella silmäyksellä suunnan, johon nyt ensimmäisen puunsa tulevan tupansa rakennustarpeeksi kaataisi. Tämä kaikki oli Aatun omaa ammattia, omaa työalaa ja nyt vihdoin omaa työtä. Luottamuksella tarttui hän kirveeseensä, jänteet käsiselissä pullistuivat pingotukseen ja iskut, lujat ja tahdikkaat alkoivat kuulua koskemattomassa korvessa. Korven halveksittu, tällä kertaa mitallilla pilkaten koristettu raataja oli saapunut sinne.

Komeasti ryskyen ja paukkuen kaatui kuusi tässä luonnon koskemattomassa pyhätössä. Hiukan hengästyneenä katsahti Aatu puunsa suoruutta tottuneen silmäyksellä, käänsi mälliä suussaan ja lennätti aimo suihkun ruskeaa sylkyä kaatuneen puun tyvelle ja ryhtyi oppineesti, tarkoilla iskuilla karsimaan puutansa. Kaikki kävi sulavasti, notkeasti ja tottuneesti. Ei harhaiskua, ei harha-askelta eikä liikettä. Jokainen lyönti meni talteen ja oli parahiksi luja katkaiseen eri vahvuiset oksat, jokainen liike tarpeellinen mutta ei turha, yksin mällin pureminen ja kääntäminen poskessa oli ammattimiehen työtä.

Puolisille oli Aatulla kelpo röykkiö valmiiksi pinnotuita hirsiä ja tuvan sija raivattuna puhtaaksi. Tulevan uunin paikalle viritti hän tervaslatvuksesta nuotion ja ryhtyi siinä ruokailemaan. Jos häneltä menestyi työ, menestyi häneltä syöminenkin. Siekailematta jauhoi hän terveillä hampaillaan puolikuivaa leipää ja suolaista silahkaa suuret annokset. Hän ei ollut hienostunut erittelemään niin pienen kalan ruotoja, kuten kulttuuri-ihmiset, vaan pitemmittä mutkitta haukkasi aina kalan kerrallaan.

Mutta hänen nuotio-savunsa kutsui tänne jo ensi kerran vieraan. Aatun paraikaa ruokaillessa ilmestyy siihen suutari-Eero, joka harrasti näin syksyisin metsästystä ja oli nytkin semmoisella retkellä.

»Täälläpä sinä töissä ryskät», virkkoi hän Aatulle nuotiolle päästyään ja hyvän päivän toivotettuaan.

»Täällähän minä», mokelsi Aatu vastaukseksi suu täynnä leipää.

»No miksikä et römppää pitele sinäkin? Nythän on se aika.»

»Ei jouda. Mökkiä tässä pitäisi uurastaa.»

Tämän kuultuaan näytti vieras hämmästyvän. Ällistyneenä katsoi hän vuoroon Aatua, vuoroon hirsiläjää, kykenemättä tuokioon sanaakaan lausumaan. — Pikaisesti loi hän nyt silmäyksensä ympäröivään jylhään seutuun: korpeen, kunnaan vieremälle ja etempänä aukenevalle nevalle. Hän näytti pikaisesti harkitsevan olisiko mahdollista elellä tässä ympäristössä. Paljon kokeneena miehenä tiesi hän tämmöistä aikomusta arvostella oikeassa arvossaan. Aikomus yksistään oli hänen mielestään sankarillista, urhoollista, vieläpä näiden sanojen kauneimmassa merkityksessä. Jo ennenkin oli suutari-Eero kunnioittanut Aatua, mutta nyt tämän arvo vielä nousi hänen silmissään. Hän kunnioitti häntä oikeana sankarina. Sankarina, joka ei tee valloituksiaan murhaten ja polttaen kuten kulttuuri-ihmiset, vaan sitkeällä, rehellisellä ja tarmokkaalla työllä. Eerolla oli oikea terve maailman katsomus, jota vielä silloin harvat kykenivät ymmärtämään, vaan jolla maailman katsomuksella oli tulevaisuus.

»Oohoh! Vai mökkiä. No itsellesipä tietenkin»? virkkoi hän ja asetteli hirsiläjälle pyssynsä ja laukkunsa, jonka nurkka-aukoista pisti esiin jäniksen koivet.

»Niin, itselleni», vastasi Aatu päättäen ruokailuaan ja kaivellen hampaitaan julman suuren puukkonsa kärjellä.

»Puikuliinin tiluksiahan nämä tässä lienevät?»

»Niin ovat. Minä sain haltuuni tämän saranosan aina tuota talvitietä myöten, joka kulkee tuon korven tuossa laidassa, niinkuin tiedät.»

Vai niin! huudahti vieras ilostuneena. »No mitenkäs iso on vero ja miten pitkä vuokra-aika?»

»Ei se isäntä siitä vielä niin varmaa sanonut. Käski vaan tehdä töitä niin paljon kuin tahdon, eikä sanonut verossa menevänsä minun sisälle», selitteli Aatu.

»Soo! eikö teillä ole vielä vuokra-kirjoja?»

»Kirjojako?»

»Niin. Vuokrakirjoja. Semmoinenhan sinullakin olla pitäisi.»

»Mitäs kirjoja siinä tarvitaan. Isäntähän itse on varmasti kaikki luvannut.»

»Lupa yksistään ei kauvaksi riitä, alkoi Eero huolestuneena selittää. »Jos nyt jonkun aikaa menee kaikki hyvin, ja sinä sillä aikaa olet ehtinyt täällä repiä ja raataa, niin ei ole aivan varma meneekö se aina hyvin, Saattaa tapahtua että ajanoloon alkavat sinua ja joukkoasi häätää täältä pois. Näetkös, he ovat laatineet itselleen semmoisen lain, että saavat torppariparan ajaa pellolle, jos tämä on ollut kylliksi herkkä uskomaan heitä eikä ole joko uskonut muiden varoituksia eli ei ymmärtänyt noita pulmallisia ja tempullisia kirja-asioita oikein hoitaa. Veli kulta, sinulle on tämmöinen vaara tarjona. Tahdo kirjat!»

Aatu pudisti päätään.

»Ei», sanoi hän. »Enhän minä ole luvatta täällä. Mitenkäs minua häädettäisiin.»

»Monelle on niin käynyt.»

»Vain ei ainakaan meidän isäntä sitä tee», sanoi Aatu jäykästi. Hänessä esiintyi nyt jäykkä isäntänsä puollustaja. Hän muisti tässä nyt Puikuliinin sanoneen Eeroa kirotuksi, ja itsekin hän alkoi katsoa häntä epäluulolla. »Tyhjää tulee sotkemaan ja viisauttaan jakamaan», mietti hän.

»Saattaa se Puikuliinikin olla puikuliini», lausui Eero merkitsevästi.

Mutta Aatun katse koveni tämän kuultuaan.

»Perhana! Mitä sinä mies puhut? Meidän isäntä on oikea mies; oikeampi kuin sinä. Vai luuletko että sinä herrainpäiville kelpaat?»

Tämä puheen käännös ei vierasta hämmästyttänyt. Hän oli jo tottunut semmoisiin eikä pienistä herjauksista ottanut loukkaantuakseen. Tyynesti istuutui hän pihkalta tuoksuville havuille lähelle nuotiota ja alkoi ladata piippuunsa tupakkaa. Häntä alkoi syvästi säälittää Aatun masentava lyhytnäköisyys. Hän katsoi säälinsekaisella kunnioituksella Aatun jykeviä, pihkottuneita ja känsittyneitä käsiä, voimaa ilmaisevia ranteita, jämäkästi ulkonevia leukoja ja rehellisiä silmiä. Tuommoinen mies! Mies, joka vastaa enemmän kuin painonsa kultaa, on liijaksi hyvä puikuliinein orjana olemaan, ja kuitenkin, niin kauvan kuin tuommoisia on, on myöskin heidänlaisiakin.

»Miksikäs ei», virkkoi Eero sävyisästi. »Jos minulla olisi pomotalo ja monta sinunlaistasi palvelijaa, jotka samalla olisivat ihailioitani; jos minulla olisi monta velallista kuten Puikuliinilla, jotka pakosta kunnioittaisivat minua; jos vihdoin olisi huostassani monisatavuotinen — työmies joukkioiden keräämä hiki ja käytetty voima, se on: heidän työnsä tulokset, joilla herroiksi pröystäileisin, — niin silloin olisi minulla kaikki edellytykset mitä herrainpäiväläisiltä vaaditaan. Lyhyesti: silloin olisin minäkin herrainpäiville kelvollinen. — Sinnehän voi tulla valituksi mikä pölkky tahansa, jolla kaikki tämä on hallussaan. Ensimmäisenä katsotaan vaan, onko ehdokas pomotalon isäntä.»

Aatu katsoa öllötti käsittämättömänä Eeroa. Jotakin hän ehkä sentään sanotusta käsitti, mutta se katkera totuus, joka sanoissa piili, oli hänelle outoa.

»Mutta minullahan», jatkoi Eero, »ei ole kaikkea tuota, ja Jumala varjelkoon etten koskaan tekisikään itseäni syypääksi semmoiseen rosvouteen. Sillä rosvoutta se on, joskin sellaista, jota ainoastaan parhaat ihmisistä ovat kyvenneet semmoseksi näkemään.»

»Rosvouttako? Mitä sinä nyt laskettelet, mies?»

»Niin. Laillista rosvoutta. Tai mitäpä se muuta on, kun toisen työntulokset siirtyvät sille, joka ei työtä tee? Työttömyyshän ei tuoda mitään; tai luuletko tähän nousevan torpan, jollet tee sitä! Nyt kun se tuote, jota toisen ihmisen työ on tuottanut, joutuu toiselle ihmiselle, joka ei ole mitään tehnyt sen saavuttamiseksi — niin mitä tämä on muuta kuin varkautta ja laillista vääryyttä! Eli rosvoutta, jos sinä sillä nimityksellä välttämättä tahdot sen käsittää.»

Tämä puhe oli Aatulle aivan käsittämätöntä. Hän ei ruvennutkaan enään keskustelua jatkamaan, vaan lykkäsi joukon äsken talteensa ottamia kuusen näreitä nuotioon hautumaan ja varustautui niistä vanteita painamaan, aivan kuin ei hänellä olisi vierasta ollutkaan.

Tämän huomattuaan nousi Eerokin paikaltaan, asetti laukkunsa selkäänsä, otti pyssyn olalleen ja varustautui niin lähtemään.

»Kuulehan, Aatu! Sanon minä sinulle kaikessa ystävyydessä, että: pyydä isännältäsi kontrahtikirjat! Älä rupea kovin paljon töitä tekemään summa mutikassa!» Tämän sanottuaan lähti metsästäjä astelemaan.

Aatu ei vastannut mitään. Touhusi vaan ahkerasti vanteiden painohommassa vielä senkin jälkeen kuin vieraansa oli kadonnut näkymättömiin. Ja kun vanteet oli painettu, siirtyi hän vähän syrjään nuotiolta ja alkoi laittaa hakosuojustaa sammalille, joita kokoomaan hän oli aikonut ottaa mukaansa Reetan, kun joskus niin sopii. Tässä työssä piti hänen kaataa yksi hirsipetäjä. Ryhtyessään sitä kaatamaan, silmäsi hän tapansa mukaan kirveensä terään, sylkäsi kouraansa ja tarttui aseensa varteen ja sanoi isosti, tylyllä ja kyllästyneellä äänellä: »vai kirjat!»

Tämä ilmaisi että Aatu oli kirjoista kuitenkin jotakin ajatellut, vaan tahtoi semmoista ajatusta mielestään karkoittaa pois. Hänen tehdessään tässä hakosuojaansa sattui nyt parvi teeriä lentämään aivan lähelle hakkiota kunnaan vieremälle. Tämä tapaus kiinnitti hänen ajatuksensa toiseen asiaan ja auttoi siten unohtamaan nuo Eeron herättämät kirja-asiat. Hän alkoi nyt miettiä minkälaisen yllätyksen hän Reetalleen valmistaisi, kun tämä tulee tänne sammalia kokooman.

Pyydystää noita lintuja ja antaa Reetan keittää täällä lintuvelli, tuntui hyvin hauskalle ja sopivalle. »Mitähän se Reppa sanoisi, kun aavistamattaan pääsisi lintuja keitteleen?»

Ja Aatulla oli suunnitelma pian valmiina. Hän tekasee muutamia loukkuja ja virittää ne jo tänään. Huomenna tuopi hän vaikka niiniä ja punoo niistä ansoja, joita sitten virittää. — Niin hän tekeekin, harkitsi Aatu ja hymyili keksinnölleen.

Ennen hämärää ehti hän panna kuntoon puolikymmentä loukkua, jotka viritti parhaille paikoille kunnaan laiteilla. Vasta pimeän tullen lähti hän kylälle yöksi, pannen konttinsa valmistamaansa hakosuojaan lähtiessään.

III

Aatu oli käynyt jo monet päivät töissä Luolakaarossa. Tuvan ja kamarin rakennuspuut olivat jo valmiina ja saunaa oli monet hirsikerrat salvettu. Saunan aikoi hän saada valmiiksi mitä pikimmin. Hän tarvitsi sitä monestakin syystä jo heti. Sitä paitsi oli hänellä semmoistakin ajatusta, että jos Reeta taipuu, niin he muuttavat ennen joulua saunaan asumaan. Siinä asuessahan olisi hyvä valmistella tupaa asuttavaksi. — Saunan jälkeen piti tehdä navetta, niin oli Aatu suunnitellut. Hakasuojia tekisi hän pian heinien suojaksi — niin että kyllä asumaan sukeutuisi, jos vaan Reeta on yhtä mieltä siinä asiassa.

Näitä ajatuksiaan ei Aatu ollut vielä puhellut vaimolleen, eikähän heillä oikeastaan ollut tilaisuuttakaan keskustella asioistaan, mutta nyt oli heille tuleva rauhaisa tilaisuus siihen.

He olivat nyt yhdessä matkalla työmaalleen; mies astellen edellä kantaen kaikenmoisia työaseita, vaimo jälessä kantaen pataa ja muita tärkeimpiä talouskaluja. Jos mies oli vanttera, oli vaimokin sitä mukaa. Nuo käsivarret näyttivät tahtovan halkaista röijyn hihat, niin täyteläiset olivat ne jäykkää, tervettä lihaa. Pyöreät lanteet ja kohtalaisen täysi povi eivät puhuneet hemmotellusta kivulloisuudesta, vaan terveydestä. Ja vaikkapa hän ei ollutkaan varsinainen kaunotar, ei häneltä silti puuttunut sukupuolensa viehättäväisyyttä. Ja mitäpä sillä jota kulttuuri ihminen pitää kauniina, tehtäisiin asumattomassa korvessa. Siellä korvessa tarvitaan muuta kuin pomaataa ja käherryspihtejä, jotka »sivistysmaailmassa» palvelevat kauneuskäsitteitä.

Nämä kaksi henkilöä muodostivat semmoisen kokonaisuuden, joille ainoastaan harvat nerot ihmiskunnassa ymmärtävät antaa ansionsa mukaisen arvon. Nämä ne ovat niitä, jotka ihmiskunnan laiskoille kuhnureille valmistavat ansaitsemattoman repoollisen elämän; nämä ne ovat niitä, jotka ovat raivanneet asumattoman maapallon asuttaviksi; ja nämä ne ovat vihdoin niitä, jotka ovat unohdetut. Niitä, joiden hiestä elämään on maapallolla vuosituhansia tapeltu, niitä, joiden viaton veri on noissa tappeluissa vuotanut, niitä, joiden murhaajille on sankarien nimi annettu!

Mutta nämä kaksi olivat vihdoin niitä, jotka elivät suloisessa tietämättömyydessä kaikesta siitä kurjuudesta, jonka he itse olemisellansa tässä maailmassa aiheuttivat. Ei he tietäneet miten halpamaiset lähimmäisensä taistelivat, rimpuilivat ja matelivat vaikka loassa, päästäkseen jollakaan tavalla osalliseksi heidän vaivannäöstään. Viattomina ja rehellisinä menivät he vaan rehellisimpään työn maailmassa.

Perille päästyään ihastui Reeta ikihyväksi nähtyään miten pitkälle miehensä oli työssä ehtinyt. Hän ei odottanutkaan vähää, mutta niin paljoa kuin tehdyksi oli tullut, ei hän myöskään ennakolta osannut arvata. Onnellisena hymyili hän nähdessään valmiiksi painetuita vanteita ja lehmäin kaulaimia sekä kuivamaan halotuita astian lautoja ja muita tarvepuita, joita miehensä ruokatunneilla oli valmistellut.

»Mitä sinä noilla kivillä aiot tehdä, äytärini?» kysyi hän mieheltään, huomattuaan joukon paikalle tuotuja kivejä.

»Saunaan kiuvas. — Näetkös, jos sattuu lunta satamaan niin eihän silloin enään kiviä löydä. Nostinpa siis varalta aikonaan.»

»Nytkö sinä sitten kiukaankin?»

»No mitenkäs! Missäpäs minä asuskelen kun ilmat jähtyvät. Saunahan nyt pian joutuu ja silloin kiuvaskin tarvitaan.»

Reeta katsoi kysyvästi mieheensä, juurikuin vaatiakseen lisäselitystä.
Ja tämän huomattuaan selitti Aatu lyhimmittäin aikomuksensa.

Kaikki meni niinkuin voideltu. Aatu oli salaisesti peljännyt ettei Reeta olisi taipuvainen kylmäksi talveksi saunaan muuttamaan. Mutta Reetahan oikeastaan olikin aina ollut halukkaampi siihen, mikä oli omaa. Ja totta puhuen vaimo oli tässä tapauksessa se, joka pitempään ajatteli. — Pelkällä riemulla alkoi hän selittää että heti tänne muutto oli välttämättömän tarpeellinen, jos nimittäin sauna ja navetta joutuvat valmiiksi.

»Ja nehän joutuvat!» keskeytti Aatu.

»Se jouduttaa meitä vuoden», selitti vaimo. »Minä otan lehmän hoitooni ja rehuahan sille laitoin jo kesällä, kun aion olla palveluksesta vapaa. Keväällä tehdään ja höystetään omaa perunamaata.»

»Ja minä ostan toisen lehmän», innostui Aatukin, ja asia oli silloin päätetty.

Toivorikkaina ja lisätyllä innolla ryhtyivät he molemmat töihin. Ensitöikseen valmisti Aatu nuotionpäälle keitinselän, myhäellen salaperäisesti, sillä kohta piti tulemaan Reetalle suuri yllätys.

Pyydystäessään lintuja oli hänellä ollut harvinainen onni. Kaksi metsoa oli käynyt loukkuun ja teeri oli kuristanut itsensä niini-ansaan; molemmat isot linnut olivat nykittyinä ja polteltuina tuolla hakosuojustassa lieko-sammalten alla. Hänellä oli nyt hyvä tilaisuus valmistella yllätystään, sillä Reeta oli mennyt sammalia keräämään ulompaa. Juoksujalassa nouti hän padalla läheisestä löytämästään lähteestä vettä, asetti padan keitinselkään, padan päälle pari kepakkoa orreksi ja niiden päälle suuren metso-kontturan. — Näin olivat nyt vehkeet valmiina.

Aivan kuin ei mitään olisi tapahtunut, meni hän salvokselleen töihin. »Ooppas vaiti; mitähän se Reppa nyt sanoo», mutisi hän ja hymyili salaperäisesti.

Reeta tuli. Vei suuren sammal-sylyyksensä hakosuojan eteen, johon levitteli ne kuivamaan ja oli menossa toista noutamaan, kun havaitsi keittovehkeet.

»Mitä hullutusta! No lintuko? Eikö olekkin!» huudahteli hän ja meni katselemaan otusta. »Etkä, junkkari, puhunut mitään! Mitenkä sinä tuon olet kiinni saanut?»

Aatu myhäili ja oli edelleen salaperäisen näköisenä.

»Alahan perkata sitä äijää! Minä pienin puita, että saat panna lihan kiehumaan. Tuntuu tässä niin lintuvellin paikoilta panevan».

»No sanohan nyt toki: miten sait tämän kiinni?»

»Ainahan niitä saa kun ei ole renkinä», sanoi Aatu ja tuli luokse.

»Etkö sano, junkkari!» tiukkasi Reeta ja nipisti miestään korvasta.

Tämä oli jo enempi kuin Aatu kesti. Hän kierasi kätensä Reetan vyötäisille ja painaa lopsautti korvenraatajan aimo suudelman vaimolleen keskelle suuta. Ja Luolakaarossa oli kaksi yksinkertaista, mutta onnellista ihmistä.

Kun ensimmäinen yllätys oli rehelliseen onnen suudelmaan päättynyt, päätti Aatu tehdä samallaisia yllätyksiä vastakin; hänellä kun oli lintuja varastossa ja toisia saattoi pyydyksiin käydä. Nytkin piti tänäpäivänä käydä niitä kokemassa.

Mutta ennen iltaa kävi niin hullusti, että Reeta sammalia keräillessään oli sattunut löytämään miehensä pyydyksiä, joihin muutamaan oli käynyt koppelo. Voitonriemulla toi hän saaliin tulille ja nyt huomasi Aatukin, ettei toista yllätystä enään voinut valmistaa. Onnelliseen keskusteluun päättyi tämäkin tapaus, jossa Reeta lasketteli kaikki lempinimi-varastonsa, joista »rakkari»-nimi oli Aatun mieleisin. Sille hän aina herttaisimmin nauroi.

IV

Molempain aviopuolisoiden tarkoitus oli nyt päästä mitä pikemmin torppaansa. Molemmin kulkivat he siellä töissä niinkauan kuin sauna valmistui. Sen jälkeen otti Aatu pari miestä avukseen ja olivat viikkokunnissa navettaa rakentamassa. Seuraus ripeästä toiminnasta, mikä vielä muistutti esi-isien repäisevän jouduttavaa valmistamista, tulikin pian näkyviin. Ennen marraskuun loppua oli torpassa uusi sauna, navetta ja lato valmiina, joiden uudet seinät ja täyspuhtaista, leveistä kouruista ladotut katot kiilsivät aarniopuiden suojasta etäälle. Luolakaarto oli paljon muuttunut siitä päivästä kuin Aatu sinne ensikerran tuli. Nyt näytti se jo kodikkaalle ja somalle. Enimpiä murtojakin oli kerätty läjiin, jotta ne etäälle muistuttivat lantakasoja pelloilla.

Puikuliini oli jo ehdottanut torpalle nimenkin. Siksi sopi hänen mielestään Luolakaarto, koska se oli autioseudun vanha nimi. Mutta Aatu piti nimeä liian pitkänä ja huonosointuisena. Täytyi siis keksiä muu nimi.

Reeta auttoi tästä pälkähästä. — »Metson olen siellä ensikeitoksi keittänyt; olkoon siis: Metsola.»

»Se sopii! Se sopii mainiosti!» huudahti Puikuliini.

Puikuliinikin, tahtoen voittaa huomiota, oli hyvin toimessaan torppareinsa muuttaessa. Antoi hevostensa viedä muuttajain vähät rihkamat perille, ja lupasi lainata kuivia lankkuja ja lautoja tuparakennukseen, ettei siihen tarvinnut tuoreita käyttää. Muutoin kehoitti hän Aatua ryhtymään tuvan laittamiseen ennen muuta, sillä: »Sauna on aina sauna ihmisten asunnnoksi», selitti hän.

Tämä kehoitus oli oikeastaan tarpeeton. Aatu itse oli hiljaisuudessa tehnyt päätöksen: ennen joulua asumme tuvassa. Ja mitä hän päätti, sen hän uupumattomalla sitkeydellä täytti.

Ja todellakin muuttivat he joulun aattopäivinä uuteen, valoisaan tupaan. Se oli kyllä aluksi sisäänlämpiävä, mutta sitä se oli edukseen, sillä niin joutuin tuoreista aineksista rakennetussa huoneessa olisi muutoin ollut kentiesi hyvinkin epäterveellinen asua, mutta tuo kiviläjä nurkassa antoi niin suuret määrät lämpöä, että huoneen täytyi pakosta kuivata. Suuri juhlapäivä se olikin Metsolassa, kun saunasta muutettiin valoisaan tupaan. Sen päivän kunniaksi kuuli Aatu monta »rakkarin» nimitystä.

»Mutta kuulehan, Reppa luntukseni, keitäppäs nyt ensipannu kahvia!
Tuntuupa nyt niin mukavalle, että aivan kahvin paikoilta panee».

Reetaa ei tarvinnut kahdesti käskeä. Hänellä oli ollut salainen ikävä mielijuomaansa, mutta ei ollut rohjennut ehdotella keittämistä, kun Metsolaan tullessaan olivat päättäneet ei ennen joulua kahvia juovansa. Reeta oli nyt pelkkää päivän paistetta kun sai tarttua paahtimen varteen ja keikutella sitä lieden hiilloksessa. Tyytyväisenä veteli Aatukin sauhuja suuresta visa-kopastaan, käveli puhtaalla lattialla avojaloin ja paitahihasillaan. Molemmille oli niin lämmintä ja mukavaa. Molemmat nauttivat rehellisten ponnistustensa tuloksista.

Rauhan, sopusoinnun ja keskinäisen luottamuksen vallitessa nauttivat Metsolan asukkaat ensimmäisen kahvikeitoksensa, istuen toistensa vieressä jykevän, honkaisen pöydän ääressä.

Tavallista kauniimmalle kuvastui tässä Aatulle vaimonsa. Nuo terveet punaiset posket, valkoinen, lujatekoinen kaula, rusottavat huulet ja hiukan kähertävät, vallattomat hiukset olivat niin viettelevän sopusuhtaista ja ihastusta herättävää. Hänen teki mielensä kaapata Reppaa taasenkin vyötäisiltä kiinni ja suudella. Mutta eihän kuitenkaan sitä tehnyt; semmoinen leperteleminen tuntui hänestä nyt niin poikamaiselle. Muutoin, milloin Aatu oli erinomaisella tuulella, oli hänellä tapana keveästi lyödä lämäyttää vaimoansa pyöreille lanteille, ja sen hän teki nytkin, kun vaimonsa nousi mennäkseen liedeltä pannua noutamaan.

»Äläpäs sinä kopsi, rakkari!» vastasi Reeta.

Mutta Aatu ei ollut kuulevinaankaan. Myhäili vaan onnekasta myhäilyään.

»Mutta kuuleppas, äytäri, mitä sinä nyt rupeat tekemään, kun juhlat sivu menevät?» kysyi Reeta.

»Ojaamaan».

»Ojaamaanko? Talvellako!»

»Niin. Tuonne nevalle kaivan veto-ojan, koska tuo korven rotkelma, johon oja on luotava, ei näy roudittuneen. Sittenhän keväällä lumen lähdettyä ja roudan turpeesta paettua on hyvä kuokkia muutamia peltosarkojakin kun viemäri on kerran valmis. Ja peltoahan tässä nyt jo tarvitaankin; tuleehan meille lantaakin pienoisen vainion höystöksi, keväimeen mennessä. Hyvässä onnessa syksyyn päästessä saadaan oman pellon viljaakin syötäväksi», tuumaili Aatu.

»Sepä olisi mainiota! Mutta sanonhan minä sinulle, lurjukselle, että toista se on repiä ja raataa omaa työtään».

»Niinhän sinä sanoit», myönteli Aatukin.

Mutta nyt tuli hänelle yht'äkkiä kiireet työn »hinkkeet», joiksi Reeta kutsui miehensä äkillisiä töihin lähtöjä. Aatu oli nyt mielestään jo liiaksikin juhlinut tupaantuliaisia, ja leperrellyt »luntuksensa» kanssa tarpeeksi. Vanha työhulluus oli kasvanut häneen toiseksi luonnoksi, jolle hän ei voinut mitään, vaan kun »hinke» tuli, täytyi lähteä.

Kaivettuaan puukolla suuresta piipustaan perät, jotka oppineesti nakkasi suuhunsa, veti hän kiireen vilkkaa saappaat jalkoihinsa, puki joutuin vanhan sarkaisen takkikauhtanan yllensä ja työntyi ulos.

»No mihin sinä nyt?» kysyi Reeta huutaen miehensä jälkeen.

»Langoillenihan minä. En ole viikkoon joutanut käymään ja lihaakin tässä talveksi saada pitäisi», kuului ulkoa vastaukseksi.

Reeta aikoi huutaa: että olehan nyt kotona kun lehmäkin on poikimistaan kipeä, että jos siinä apua tarvitsisi, mutta katsottuaan ovelta näki hän miehensä etäällä nevan laidassa jo menossa.

»Olipa sillä kiireellä vauhti», puheli Reeta yksinään.

Aatulla oli nevan ympärillä lankoja ja kotuksissa kuusten alla ansoja. Pitkin syksyä oli hän pyydystänyt joukon metsän riistaa talven varaksi. Kiireessä tuvan valmistustouhussa ei hän ollut joutanut niillä äsken käymään. — Hän eli nyt toki siihen aikaan, jolloin hänen kaltaisillaankin oli lupa pyydystää metsän riistaa; laki ei sitä silloin kieltänyt.

Ilta ehti jo pimeäksi ennenkuin Aatu palasi pyydyksiltään runsaan saaliin kanssa. Seutu oli rikas metsän riistasta, kun silloin ei ollut muodissa »urheilla» jokaisen herralle haiskahtavan metsästystä, ja Aatu oli jo lapsi-miehenä tottunut taitavaksi pyydystäjäksi.

Metsolan tupa oli vielä pimeä kun isäntä tuli sisälle ja hämmästytti emäntäänsä suurella riista-riipillä, jonka antoi raskaasti pudota lattialle: »Siinä on Repalle lihaa», äänsi hän ilkkuen.

»Älähän nyt lasehin aja!» kielteli emäntä, joka kernaasti käytteli kansanomaisia sanasutkauksia.

Samassa ammoa mölähti pimeässä karsina-loukossa Reetan äsken navetasta tuoma vasikka. — Tämä oli isännälle niin odottamaton, että hän hämmästyneenä päästi pienen kiron, samalla kun emäntä päästi heleän naurun.

»No eipä pahakaan! Jouluksi jänispaistia ja pannukakkua», puheli isäntä ja ratuutteli pärettä virittääkseen pihtiin valkean.

V

Siirrymme kertomuksessamme muutamia vuosia eteenpäin. Sillä ajalla olivat nämät »korvenraatajat» olleet ahkerassa työssä; seutua tuskin voi tuntea entisestä. Huoneista kamaritkin olivat nyt asuttavana ja tupa uloslämpiävä. Uusia huoneita oli laitettu: puotihuoneet, talli, suuri liiteri ja riihi latoineen. Koko Luolakaaron kunnaan vieremä oli peltona; puolet laajasta korvesta niittynä, jossa kolme uutta, suurehkoa latoa kohousi. Metsä oli etääntynyt joka suunnalle; ainoastaan kauniimpia puita oli torpan emännän vaatimuksesta säästetty sinne tänne, vaan jotka mielivät olemaan isännän silmätikkuna, kun ne muka imivät voimaa maasta. Hän ei ollut vapautunut siitä heimonsa harhaluulosta, että puut ovat jotakin pahaa. Nevasta taas oli osa suopeltoina latoineen, osa luonnon niittynä.

Jos ulkopuolella oli muutoksia tapahtunut, oli itsessään perheessäkin. Huoneissa juoksenteli kolmivuotias tyttö, Sirkka, ja kätkyessä nukkui toinen, Tytti. Näiden ilmestyminen oli jollakin tavalla vaikuttanut muutosta Metsolan isäntään. Hän oli, jos mahdollista, entistäänkin ahkerampi töissä, mutta sen lisäksi ikävystyttävän vähäpuheinen ja umpimielinen. Entinen onnekas myhäily ainoastaan harvoin ilostutti hänen katsettaan. Hän rakasti vaimoaan ja tyttäriään kyllä hellästi ja hoiti heitä mallikelpoisesti, mutta entinen avonainen, joskin hidas luonne, sai entistä harvemmin tulla hänessä esille. Oliko tämän vaikuttanut vastuunalaisuuden tunne isäksi tultuaan tai se, ettei saanut hartaasti toivomaansa poikaa, on vaikea mennä sanomaan; ehkäpä molemmat vaikuttimet sen aiheuttivat.

Mitä taas tulee Reetaan, oli hän rikulleen entinen Reeta. Vanhoja lempinimiä sateli Aatulle kuin ennenkin, milloin emäntä oli hyvällä tuulella, ja hyvänlaatuinen hän ylimalkaan aina olikin.

Varallisuus oli kasvanut näille uupumattoman ahkerille raatajille. Tuo vanha autio seutu, Luolakaarto, oli hyvin palkinnut työntekijänsä. Heitä oli tähän saakka muutoinkin suosinut myötäkäyminen. Sopu Puikuliinin kanssakin oli ollut hyvä. Hän ei ensi vuosina tahtonut torpan vuokraakaan muuta kuin yhden työviikon kesällä, kuitenkin ilmoittaen sen ei olevan säännön, vaan toistaiseksi riittävän. Torpan asukkaat pitivät häntä näihin asti suurimpana hyväntekijänään.

Mutta nyt aivan äsken oli Puikuliini poikansa Jorin kanssa käyneet Metsolassa jahdilla ja isäntä oli kautta rantain ilmoitellut vuokran korottamisesta. Aatu oli saanut selville, ettei vähempi kuin yksi päivä viikossa, riittänyt, ja sekin oli toistaiseksi.

Kuudes osa työ-ajasta veroksi!

Se tuntui Aatusta arveluttavalta. Voipiko uudisasukas suoriutua sen verotaakan alta? tuumaili hän itseksensä. Ja sekin on toistaiseksi.

Tämä seikka oli ensimäinen huolta herättävä vastoinkäyminen uudis-asukkaille. Ja tuon ennen siunatun isännän, herrainpäivämiehen, arvo aleni torppariensa silmissä. Siihen asti olisi Aatu niinkuin Reetakin antauneet vaikka ilmitappeluun isäntänsä hyvän maineen puolesta, mutta nyt heidän rakkautensa häntä kohtaan sai aimo kolauksen. — Heille alkoi vähitellen selvetä, että olivat kokonaisuudessaan Puikuliinin mielivallan alaisina. Ei ollut tarjona kuin kaksi pahaa: suostua hävittömimpään verovaatimukseen eli jättää vaivannäkönsä vaatijalle, joka siihen laittaisi asumaan toisen orjan. Tarjona oli näistä toinen eli toinen.

Viimeiseen asti koittivat nämät kunnon ihmiset uskoa hyvää hyväntekijästään. Aprikoivatpa he rehellisyydessään sitäkin, ettei tuo vaatimus, päivä viikossa, muka ollutkaan paljon. Olihan torppia, joista meni enempikin, ja olihan heilläkin kohta hyvä torppa.

Näin tyyntyivät he vähitellen ensimmäisestä mielen kuohusta, minkä veronlisä tuotti.

Tätä veroa suorittaen raatoivat he edelleen Luolakaarossa. Vainiot ja niityt laajenivat samassa suhteessa kuin karja lisääntyi.

Näin kului vuosia edelleen. Kovat ponnistukset rasittivat heitä. He alkoivat muuttua vähitellen elähtäneen näköisiksi, varsinkin Aatu, jolla ankarin työ oli tehtävänä. Lapsetkin kasvoivat ja olivat terveitä. Aatun toive pojasta ei toteutunut, sillä useampaa, kuin kaksi lasta, ei heille syntynyt. Sirkka oli nyt kahdeksan vuotias ja antoi toiveita tulla kauniiksi naiseksi. Luonteensa oli hän perinyt äidiltään. Tytti oli viidennellä ja luonteeltaan tyynempi ja hiljaisempi kuin vanhempi sisarensa.

Aina syksyisin kävi Puikuliinin Jori Metsolan takalistolla jahdilla. Hän muutoin luki talvet kaupungissa; hänestä kun piti tulla herra. Ja herra hänestä kyllä näytti tulevankin. Metsolassakin huomattiin hänen tässä suhteessa edistyvän vuosi vuodelta: tavat hienostuivat herraskaisiksi; esiytyminen muuttui vaativan karskeaksi, jopa, jos alistumista ja tahtoonsa mukautumista ei vaan huomannut, itsetietoisen kopeaksikin — jotta voi luottamuksella päättää hänestä todellakin herran tulevan.

Jori uneksi — sepä tietty — valkoista lakkia, jonka omakseen saaminen oli hänen jo monasti pannut tiukalle. Sitten aikoi hän antautua lakialalle — sille kun muutkin etevät kyvyt kilvan pyrkivät ja oli siihen aikaan muoti-ala, ja hänkin, Jori, tahtoi käydä huomattavan etevästä kyvystä — etevän valtiopäivämiehen poika kun oli.

Tämmöisellä retkellä oli Jori taasenkin Metsolan takalistolla. Retkillään käytti hän aina kortteeritalonaan Metsolaa. Täällä osattiin palvella häntä aina semmoisella aralla huomaavaisuudella mikä hänelle nyt jo kelpasi niin auliisti. Nytkin oli hän yöpynyt sinne ja antoi palvella itseänsä torpan kamarihuoneeseen, joka hänelle asuttavaksi oli luovutettu.

Itsetietoisena huomaavaisesta asemastaan nouseskeli hän pitkäveteisesti yövuoteeltaan päivän jo eineissä ollessa. Hän ei pitänyt siinä kiirettä, sillä sivistyneiden tapoihin ei kuulunut suoriutua semmoisista tehtävistä, kuin pukeutuminen, tuota pikaa.

Samaan aikaan kuin tämä herran alku teki ylösnousemisen aikomuksia kamarissa, oli torpan pihaan saapunut toinenkin jahtimies, joka siellä katseli uudisasukkaiden työaloja kuten ainoastaan sellainen voi tehdä, joka osaa panna arvoa sille työlle ja vaivalle joka muuttaa erämaan viljelykselle. — Tämä toinen vieras oli suutari Eero — hän, joka Aatun ensipäivää täällä Luolakaarossa työskennellessä oli myöskin käynyt mutta silloin melkeimpä ajettu sieltä pois.

Eero ihmetteli nyt mykkänä sitä tavatonta muutosta, minkä uutterat uudis-asukkaat olivat täällä aikaan saaneet. Sisimmässään liikkui Eerossa hellää ja rehellistä osanottoa toisten rehellisiin ponnistuksiin, mutta samalla tunsi hän huolta ja pelkoa, jota hän ei mielellään olisi tahtonut itselleenkään tunnustaa.

Hän tiesi että mitä enemmän torpparit raatoivat, mitä enemmän työtään panivat tähän villiin, karuun seutuun, sitä lujemmin he kietoutuivat orjan kahleihin. He eivät voineet nyt enään asemaansa itse määrätä, vaan sen määräsi toinen. Heidän vapautensa oli näennäistä, valhe-vapautta, jota vapaudeksi voi kutsua ainoastaan ne sydämmettömät, typerät houkkiot, jotka asiaintilan edukseen itse olivat näin järjestäneet.

Eero oli nyt päättänyt käydä tervehtimässä uudis-asukkaita ja siinä tarkoituksessa poikennut torpan pihaan. Katseltuaan ja ihmeteltyään tuokion kaikkea sitä, jota oli ehditty paikalla tehdä, astui hän sisälle tupaan, jossa talonväki istui einehtimässä. Eeron tulosta näytti isäntä hiukan hämmästyvän. Tätä seikkaa ei voinut muuten selittää kuin että hän tässä muisti vieraan edellisen käynnin ja sen ohessa muutakin. Ihmistuntija olisi voinut tehdä sen huomion, että vieras oli isännän silmissä arvokas vieras. Tätä puolestaan todisti sekin seikka, että isäntä nousi kesken aterian tervehtimään vierasta lujalla kädenlyönnillä ja vilkkaalla kysymyksellä: »no mitä sinulle kuuluu?»

Tätä tavatonta kohteliaisuutta ei Aatu ollut eläissään vielä kenellekään muulle tuhlannut — tapaus, josta torpan emäntä, jota miehensä jöröys oli viime aikoina alkanut huolestuttaa, hämmästyi suuresti, siksi tavatonta kohteliaisuutta oli se hänenkin mielestään.

»Eipä erinomaisia kuulu,» alkoi vieras puhelemaan, »mutta näkyyhän tuota siihen sijaan. — Noin kymmenen vuotta sitten kulin täällä — lienetpä ollut silloin, isäntä, ensipäivää täällä töissä — niin koko tämä seutu oli jylhää, autiota erämaata, ja nyt ovat nämät samat maat hedelmällisinä maina, todistuksena mitä rehellinen ihmis-työ voi aikaan saada. Tätä muutosta olen tuolla ulkopuolella katsellut ja ihmetellyt.»

Tämä puhelu kuului kamarissa hitaasti ja perinpohjaisesti pukeutuvalle nuorelle miehellekin, joka siitä havahtui ja teki sen huomion, että talossa todella on toinenkin vieras, kun hän. Pukeutuva nuorimies etsi jotakin erinomaista säveltä mikä, ei olisi kansanomaisia, jotta hän sitä loilottelemalla ja vuoroon kimeästi viheltelemällä voisi ilmaista itsensä vastatulleee, vieläpä ilmaista arvonsa mukaisella tavalla, että tämän toisen vieraan piti heti sen kuultuaan ymmärtää toki kunnioittaa häntä jo tänne kamariin parempana vieraana kuin mitä itse on. Sen aikuinen muoti-asia nimittäin määräsi, että nuoren sivistyneen herran piti nousta suuresti meluten, mölyten ja pitkäveteisesti ylös vuoteeltaan; kuta hienommasta herra tahtoi käydä, sitä kamalammin piti hänen ulvoa, ja muilla karkeimmilla ihmisillä ei tietysti saanut olla mitään sitä vastaan. Tätä sivistys-tapaa oli Jori käyttänyt sekä kortteeritalossa koulukaupungissa että myöskin kotonaan, joissa ymmärrettiin tämä kulttuuri-ilmaus. Mutta täällä Metsolassa arveli hän menevän sen polusta, eikä siis heti herättyään selällään tullut alkaneeksi ulvoa, kuten muutoin olisi tapahtunut. Asia muuttui nyt kuitenkin toiseksi kun tupa-huoneessa oli toinenkin vieras, se ehkä jotakin ymmärsi sivistyksestä, ja oli siis parasta alkaa möly.

Ensin otti hän hiljaisuudessa sopivan korkean sävelen hymisten, mutta sitten laski suunsa täydeltä jotakin vieraskielistä marssia. — Se ainakin herätti huomiota! päätteli hän ja alkoi etsiä toista kappaletta.

Ja huomiotahan se herättikin. Melun kuultuaan Eero kysyi:

»Kukas tuolla mölyää?»

»Puikuliinin Jorihan se on», vastasi Aatu.

»Täälläkö hän on yötäkin ollut?»

»Täällä. Metsästystä varten eilen tänne tuli».

»Vai niin», vastasi Eero välinpitämättömästi ja sen enempää huomiota hän herrasvieraaseen ei olisi luonutkaan, jollei tämä mahtavalla ryhdillä olisi astunut kamarin ovesta tupaan, kokien koko olemuksellaan tehdä itsestään niin edullisen vaikutuksen kuin mahdollista.

Tulija etsi katseellaan toista vierasta ja nyökäytti alentavasti tervehdystä tälle, mihin toinenkin tyyneesti, mutta huomattavalla päänliikkeellä vastasi.

Jori olisi mielellään nähnyt Eeron koppaavan lakin kouraansa hänet nähtyään, kuten Aatukin säännöllisesti teki, mutta sitä ei tapahtunut, ja se mieli suututtamaan häntä. »Senkin tolvana!» mietti hän itseksensä.

Mutta Eero istui tyynenä eikä luonut herrasvieraaseen mitään tavatonta huomiota.

Saadakseen itsestään Eeroon samoin kuin talonväkeenkin edullista vaikutelmaa, asteli hän lattialla edes ja takaisin pitkin askelin, vihellellen tuskin kuuluvasti. — Hänenhän tuli edustaa kaikinpuolin ylempää sivistystä, jota kansan on kunnioitettava. Olihan hän käynyt jo kahdeksan vuotta lyseota ja siis oikeutettu saamaan tyhmältä kansalta tunnustusta korkealle sivistykselleen, harkitsi kai hän itsekseen.

Paljonhan koulu oli vaikuttanut Joriin ulkopuolisesti, tapoihin ja tottumuksiin, kuten olemme jo vähän nähneetkin. Mutta luonteen kasvatuksessa — mihin koulumiehet sanovat pyrkivänsäkin — näytti koulu paremmin menestyneen, kuin ymmärteen ja tietojen laajentamisessa.

Jorilla oli ylimyksellinen maailman katsomus, jolle luonteensa antoi ainoan oikeudellisen hyväksymisensä, joka taas puolestaan aiheutti ja pysyvästi määräsi hänen kantansa kaikissa, niin hyvin elämän kuin ajan kysymyksissä koko laajuudessaan. Ja kun tunnemme kantansa yhteen kysymykseen, ihmisyys kysymykseen, niin tunnemme myöskin muihin. Tässä oli hän puhtaasti ylimyskannalla: Alhaiso on olemassa heitä varten. Tämä kantansa sai ylimyksellisomaisen täydennyksen siinäkin, että hän julkeasti kielsi sen olevan kantansa. Röyhkeä ylimyksellinen luonne on aina näytellyt maailmassa kahta, toisilleen vastakkaista osaa, ja niin Jorissakin. Virkakoneistosta aina alimmalta rappuselta ylimmälle asti oli hän valmis milloin tahansa väittämään, että se oli kansan hyvinvointia varten. Se palveli muka kansaa! Mutta itse työssä ja todellisuudessa ilmeni hänessä koko elämänsä ajan se kanta: että alhaiso oli heitä varten. Kansan hyvinvointi todellisuudessa ei merkinnyt hänelle mitään. Pyhimmätkin kansalaisten tunteet sai hänestä törkeän loukkaajansa; aivan samoin kuin se ylimyksissä ja kulttuuri-despoteissa on kautta aikojen ilmennyt.

Jorin herrasmiehen ja ylemmän sivistyksen osaa näytellessä, lattialla kävellen ja vihellellen, päätti talonväki ruokailunsa. He nousivat pöydästä ja hajaantuivat kukin taholleen, isäntä alkaen ladata visaista piippu-kolhoansa ja emäntä peseskellen ruoka-astioitansa.

Sirkka sai nyt kunnian palvella Joria, noutamalla kamarin pöydältä hänen paperossilaatikkonsa. Tästä palveluksesta kiitti hän tyttöä taputellen häntä leuvan alle: »Kiitoksia paljon, kiltti Sirkka!» sanoi hän. — Ja näin hän nyt sai tilaisuuden näyttää miten hän oli lapsirakas, joka ei pitänyt väliä sillä, oliko lapsi ylhäinen tai alhainen.

»Mitenkäs paljon sinulta nyt menee veroa päätilalle tästä torpastanne?» kysyi Eero kääntyen isäntään.

»Yksi työ-päivä viikossa.»

»Siis yli viisikymmentä työpäivää vuodessa. Se on kahden markan mukaan työpäivältä noin 100 markkaa raha-arvossa. Sehän on ylen paljon!»

»Se on ainoastaan tämän vuoden loppuun. Ensi vuotena tulee vero nousemaan, luulempa että toisella mokomalla, selitti isäntä alakuloisesti.

»Ja jonkun ajan kuluttua taas noustakseen», täydensi Eero.

»Ehkäpä», huokasi isäntä.

»Niinhän me elelemme peräti kurjissa oloissa, että toinen määrää mielivaltaisesti ja tylysti toisen kohtalon. Te olette siis, ihmisparat, päätilan omistajan orjia», surkutteli Eero masentuneena.

»Orjia! Mitä te mies puhutte?» huudahti Jori kiihtyneenä. »Orjuushan on, tietääkö suutari sen, jo vuosisatoja sitten lopullisesti poistettu kaikissa sivistysmaissa. On kerrassaan väärin selitellä vapaat torpparimme orjiksi»!

»Myönnänhän minä että orjuus alkuperäisessä rehellisessä muodossaan on lakkautettu. Mutta sijaan on keksitty uusia muotoja tälle samalle orjuudelle, ja ne laillistettu, joten nykyinen laajaperäinen orjuus, jota te ja monet muut kesken kypsyneet ihmiset pidätte vapautena, on edellistä pahempi siinä, ettei sitä rehellisesti tunnusteta olevan. — Mitä taas tulee siihen, onko se väärin puhua tästä asiasta, luulen minä että se se väärin on, kun asiaintila on niin järjestetty, jotta orjuus todellakin on olemassa, ja vielä enempi väärin kun kehdataan väittää ett'ei orjuutta muka olisi meidän päivinämme».

»Minun täytyy huomauttaa, virkkoi Jori mahtipontisesti, »etten jaksa teitä käsittää. Te tunnutte puhuvan kuin mikäkin tiedemies, vaikka olette vaan kylän rajasuutari. — Kentiesi olette unohtaneet vanhan kansanomaisen lauseen: suutari pysyköön lestissään; vai kuinka?» jatkoi hän pilkallisesti.

»En ihmettele jos ette jaksakaan minua käsittää, kuten sanoitte, sillä näiden asioiden ymmärtäminen todellakin vaatii kypsynyttä ihmistä, jota teistä ja sangen suuresta osasta koko kansaamme ei tällä hetkellä voi sanoa. Mutta jos panemme aikaa muutamia kymmeniä vuosia ja sitten katsomme ymmärretäänkö näitä asioita, niin totta totisesti on silloin jo paljon enempi asian ymmärtäjiä kuin nyt.»

Jori puri huultaan suuttuneena. Tuo kirottu rajasuutari nolasi häntä kovin pahasti eikä ottanut edes hämmästyäkseen hänen antamastaan letkauksesta.

»Mitähän te ajattelisitte ja puhuisitte, nuorimies, jos olisitte esim. tämän torpan väestön asemassa!» jatkoi Eero kääntyneenä avoimesti Joriin. »Teidänlaiseltanne nuorelta mieheltä ei juuri sovi odottaa sitä asiaintuntemusta, jota vaadittaisiin ymmärtämään heidän kurjaa asemaansa, mutta senverran te ehkä voitte sittenkin käsittää etteivät he ole nyt enään vapaita. Näiden aseman määrää teidän isänne ja hänen jälkeensä te, eikä he itse. Ajatelkaa olevanne tämän Aatun asemassa ja kysykää sitten itseltänne rehellisesti: oletteko orja tai vapaa!»

Jori olisi mielellään pitänyt pitkän ja loistavan esitelmän, siten kerta kaikkiaan musertaakseen tuon »kirotun tolvanan», joka pakkausi olemaan niin viisas, mutta hän tunsi selvästi olevansa sillä puolella, että oli hyödytöntä alkaa luennoida. Sitäpaitsi oli hänen isänsä useasti turhaan koettanut kaataa suutarin mielipiteitä; ei koskaan se ollut onnistunut, joten hänenkin oli turha yrittää.

»Kumma se on», lausui hän nyt pilkallisesti, »että te röyhkeästi puhutte orjuudesta ja vapaudesta, ettekä tunne edes lakia. Taikka miten on selitettävissä tuo teidän lainrikkomisenne, jota teette metsästelemällä muiden ihmisten metsissä!»

»Metsästelettehän tekin.»

»Niin, mutta omalla maallani. Mutta teillähän ei ole oikeutta metsästää esim. meidän tiluksillamme. Laki kieltää sen!»

»Kuka on tuon lain laatinut?» kysyi Eero tyynesti.

»Kuka. Säädyt tietysti.»

»Kuka nuo säätynne on valtuuttanut ihmisille yhden orjan lain toisensa jälkeen sepustelemaan?»

»Säädyt edustavat kansaa, pitäisihän teidän senverran toki tietämään».

»Tiedän sen, että meitä on koitettu uskottaa niin, jotta monisatavuotinen eduskuntalaitoksemme olisi muka kansanedustaja, mutta sitähän se ei ole. Tosin se edustaa kansaa, kuten sanoittekin, mutta sangen pientä osaa siitä — niin että me olemme siis yhtämieltä tässä asiassa jos todellakin te tarkoititte sitä, mitä sanotte. — Ja siis: jos kansan eduskunta laatii lain, etten minä nälkäisille lapsilleni saa pyydystää luonnonantimia, jotka ei edes ole kenenkään yksityisen, paremmin kuin aurinko ja kuu, eli muut luonnon esineet — niin minä tottelen tuota lakia, niin paljon kunnioitan kansan eduskuntaa. Mutta jos minulle tarjotaan jonkun pienen nurkkakunnan laatimaa lakisepustusta, etenkin sellaista, mitä en omassa oikeudentajunnassani tunne laiksi, sitä en minä tottele. — On siis aivan hyödytöntä teille, nuorimies, soimata minua lainrikkojaksi — lain, jota minä en tunnusta olevan!»

Jori oli pakahtua kiukusta. Tuo »kurja tomppeli» julkesi puhutella häntä »nuorena miehenä», jota kotonakin »karahteerattiin» nuoreksi herraksi. Senkin rikkiviisas filosoofi! Muuta hän nyt ei kuitenkaan osannut, niin hän teeskenteli nauravaa, siten ilmaistakseen ylönkatsovansa suutarin muka tyhmän puheen. Ja lopettaakseen nyt keskustelun siten, että voitto näyttäisi lankeavan jos mahdollista hänelle, tai ainakin, että toisen voitto olisi tehoton, otti hän lukiolaiselle sopivan, ennenaikaisesti valitun arvokkaan asennon ja lausui:

»Kyllähän se on, suutari siten, että alusta teidän olisi lähdettävä.
Ihmisyyttä olisi teidän ensinnä opittava!»

»Aivan oikein. Minä myönnän, että ihmisyyttä emme koskaan voi oppia liijaksi. Mutta voittehan te, nuorimies, olla niin kohtelias ja sanoa, missä tuota ihmisyyttä opittaisiin. Mutta älkää ehdottako minulle samoja kouluja, kuin missä itse olette opiskellut. Te ja moni muu olette elävänä todistuksena siitä, että siellä ei semmoista opeteta.»

Kun Jori ei vastannut, jatkoi Eero katkerasti:

»Tiedän kaksi olentoa, jotka opettivat ihmisille ihmisyyttä; mutta heille kävi, kuten tänäpäivänäkin kävisi, ja kuten sopi odottaa, heidät tapettiin. Ja arvatkaapas keitä ne olivat, jotka tappoivat heidät. Ne olivat niitä, jotka teidän käsityksenne mukaan olivat ihmisyyttä oppineet kouluissaan. Tästä käynee selville, ettei ihmisyyttä ole niinkään helppo oppia eikä opettaa.»

Jori vaaleni. Hän tunsi itsensä kerrassaan muserretuksi tuon halveksimansa ihmisen edessä.

Mutta Aatu nousi nyt ilostuneena, meni vaimonsa luo, kopasi häntä lanteille ja sanoi hilpeästi: »keitäppäs Reppa kahvia!»

»Sano Eero», jatkoi hän vieraaseensa kääntyen, »ketä nuo kaksi olivat!»

»Toisen sinä niistä tunnet, toista et luultavasti tunne!»

»Ne olivat Sookrates ateenalainen ja natzarealainen Jesus. — Paljon mahdollista, että muitakin on ollut, mutta minä en muita heidän verosiaan tunne. Kuitenkin voin varmasti vakuuttaa, että jos heitä on paljonkin ollut, ovat he tapetut. Nämä kulttuuri-ihmiset eivät ole millekään niin vihaisia kuin ihmisyydelle ja totuudelle ja oikeudelle, ja kuitenkin ne niistä puhuvat kuin mitkäkin papukaijat» selitti Eero murhaavalla tyyneydellä.»

Eeron puhetta yritti seurata pitempi vaitiolo, mutta hän itse kääntyi jälleen Jorin puoleen, joka asteli lattialla kuohuksissaan, ja virkkoi:

»Eksymme kauvas alkuperäisestä puheaineestamme; palaamme ehkä siihen. Minä vilpittömästi säälin näitä korvenraatajia ja tunnen velvollisuudekseni omasta alotteestani kysyä teiltä, nuorimies, eikö teidänkin mielestänne heidän suoritettavakseen asetettu vero ole liian kallis?»

»Mikä hätä näillä! Paremminhan ne pärjäävät kuin te!» hönkäsi Jori suuttuneena.

»Vai niin. Tekö odotatte jotakin erinomaista hätää ja vasta sittenkö sallitte tehdä moinen kysymys? Minä arvelen kohtuulliseksi järjestää asiat siten, ettei tuota hätää ensinkään tulisi, sillä hädän edellä kulkee kauvan kurjuus, jossa he nyt jo mielivät olemaan…»

»Missä kurjuudessa, senkin tomppeli? Etkö sinä p… le ole tullut näkemään että on sitä torppareilla enempikin veroa kuin näillä on?»

»Olen nähnyt», lausui Eero juoheaan. »Näen myöskin että teillä, isällänne ja ehkä teilläkin, on aikomus saattaa nämäkin synkän korven raatajat samaan asemaan kuin nuokin, joita kysyitte, josko olen nähnyt. Mutta tällä te ette ole vastanneet kysymystäni; päinvastoin paljastitte miten kaukana olette siitä ihmisopista, josta äsken puhuttiin. Ihmisyys opettaa: mitä te tahdotte, että ihmiset teille tekisivät, tehkää te samoin heille!»

»Paina matkaasi täältä, senkin s… na!»ärjäsi Jori, ollen kerrassaan pois suunniltaan.

Nyt oli Eeron vuoro nauraa, ja hän nauroi pisteliään ivallisesti ainakin Jorin mielestä. Pian hän kumminkin tyyntyi ja lausui entisellä levollisuudella: »Arvelen teidän unohtaneen täällä olevan lapsia, jotka eivät liene ennestään tottuneet kuulemaan koulusivistyksellisiä lauseparsia, se on: kiroilua, muutoinhan te ette tietenkään panisi ylempää kulttuurianne noin vaaralle alttiiksi, se on: viattomain lasten arvosteltavaksi.»

Jori oli kuullut jo tarpeekseen. Raivostuneena hyökkäsi hän kamariin, kiskaisten oven jytinällä kiinni.

Mutta Aatun kasvot loistivat. Eeron arvo oli hänen silmissään tavattomasti noussut. Hän itsekin alkoi vähitellen käsittää asioita samassa valossa kuin Eerokin. Aivan käsittämättömälle tuntui hänestä itsestäänkin tuo hänessä tapahtunut muutos.

Nyt oli kuitenkin kahvi valmista ja he ryhtyivät sitä juomaan, puhellen edelleen luottavasti keskenään niinkuin toisiansa ymmärtävät ihmiset voivat tehdä.

Ja kun Eero vihdoin lähti torpasta, sanoi Aatu hänelle kartanolla hyvästiä heittäessä: »Käy usein meillä!»

VI

Kymmenen vuotta on viime tapauksista kulunut. Kymmenen pitkää vaiherikasta vuotta on useinkin suuri tekijä ihmiselämässä. Siinä ajassa ehtii monta muutosta tapahtua. Ja kuitenkin ne muutokset, joita Metsolassa oli tapahtunut, ovat pian kerrotut. — Isäntä oli paljon vanhentunut, emäntä vähemmän. Tyttäret kasvaneet ja varttuneet. Sirkka oli nyt lähellä kahtakymmentä ikävuotta ja oli täyttänyt ne toiveet, jota lapsena hänestä odotettiin. Hänestä muodostui kaunis nainen. Tytti oli vielä keskenkasvunen, hiljainen ja kaino. Hänessäkin oli viehättäväisyyttä, mutta ei sitä avonaista, uhkeaa kauneutta jota sisaressaan oli.

Tytille oli tarjottu tilaisuus päästä kaupunkiin ottolapseksi eräälle kristillismieliselle pariskunnalle. Tämä suuri kysymys oli paraikaa »hautumassa», kuten isänsä sanoi. Sen muutoin sai lopullisesti ratkaista Tytti itse ja Suutari-Eero. Tämä kummallinen ratkaisutapa johtui siitä, että äiti jätti vallan tytölleen ja isä Eerolle.

»Kun Eero käypi, niin hänen annan ratkaista asian», oli hän sanonut. —
»Tehköön Tytti oman mielensä mukaan», oli taas sanonut äiti.

Muutokset ihmisissä olivat siis tavallisia, mitä niin pitkällä ajalla sopi odottaakkin tapahtuneeksi.

Mutta muutokset ulkopuolella puhuivat enemmän taantumuksesta kuin edistyksestä. — Huoneet olivat koko joukon ränsistyneet, aidat vainiolla luhistuneet, peltojen ojat kursistuneet kokoon, suo-ojat pensittyneet, yksinpä hevonenkin rapistunut ja koniksi muuttunut. Eikähän toisin voinut ollakaan. Torpan mieheltä meni kolmas osa työ-ajasta Puikuliinilla veron tekoon. Tämä määrä tuli hänen suoritettavakseen heti kun kymmenen vuotta oli torpassaan asunut. Ja tähän se päättyikin nyt Aatun voittokulku Luolakaarossa.

Uhrata joka viikko kaksi työpäivää vieraaseen työhön oli semmoinen jarru, joka pysäytti jo edistymisen mahdollisuutenkin, eikä vaan innon. He elelivät nyt vaan niinkuin elellä voi se, joka on jonkun pakottavan välttämättömyyden alla.

Heiltä oli muutoin kaikki pakoportit suljetut. Heidän täytyi siis pakosta tyytyä siihen missä olivat, tyytyä orjuuteen, ja tietoisuus siitä, masensi heitä.

Torpan kirja-asiat olivat olleet kyllä tällä ajalla kysymyksessä. Semmoiset Aatu olisi saanut, mutta orjuuttavammat kuin mitä konrahti käytännössä ilman kirjoja oli. Muun muassa nousi kirjojen mukaan vero vielä yhdellä työpäivällä viikossa, jos Aatu torppansa työvaivat möi vieraalle. Tällä »laillisella» verukkeella oli saavutettu se tarkoitus mitä tahdottiin. Sillä pykälällä sidottiin uhri Metsolaansa, se on: imijän pillin ulottuville, jotta tuo mainio »työhullu» ei suinkaan kesken ikänsä livistäisi matkoihinsa. Sillä eihän kukaan toinen uskaltanut asettua Metsolaan, josta toinen puoli työajasta meni veroon.

Näin oudon pykälän sisältävään kirjaan ei Aatu katsonut voivansa merkitä nimeään; kirja asia jäi siis ainaiseksi siihen.

Jos tämä orjuuttava pykälä suututti Aatua, itseään, suututti se myöskin suutari Eeroa, jopa siihen määrään, että hän unohti tuon aina tyynen vakavuutensa ja puhutteli mielenkuohussaan niin vaikuttavasti Puikuliinia, ettei tämä katsonut enään voivansa jättää asiata semmoisekseen, vaan haastoi Eeron »kunnianloukkauksesta» oikeuteen. Tämä oli hänelle sitä mieluisampi, kun se kävi nyt koston asemasta monista masentavista loukkauksista ja tappioista, joihin oli suutarin kanssa väitellessään joutunut.

Loukatun kunnian otti siis oikeus hyvittääkseen siten, että Erolle tuomitsi vapaan ylöspidon joksikin aikaa eräässä tiilirakennuksessa. Tämän lisäksi häväistiin häntä oikeuden edessä kun hän oli niin paatunut, että ei ainoastaan loukannut valtiopäivämiehen kunniaa, mikä yksistään jo oli raskauttava seikka, vaan että hän teki itsensä syypääksi oikeuden sopimattomaan kohteluun, miksi selitettiin hänen muutamia oikeudelle tekemiään kysymyksiä.

Jos Eero todellakin olisi »sopimattomasti» oikeutta kohdellut, olisi se ollut sille pelkkää riemua langettaa hänet itsensä solvauksesta sakkoihin, mutta sitä Eero ei todellisuudessa tehnyt. Hän pani itse oikeuden puheenjohtajan niin ahtaalle kysymyksillään asioista, jotka koskivat juuri kysymyksessä olevaa Puikuliinin kunnianloukkausta, ettei tämä kyvennyt niihin Eeroa tyydyttävällä tavalla vastaamaan. — Tämä se kävi oikeudelle niin älälle, että se näki kunnianarvoisuudelleen sopivaksi antaa häväisyä muistuttavat nuhteet Eerolle. — Lopuksi sai »rättäri» Eeron viedä ulos korkeasta oikeudesta, ja niin oikeus tunsi arvonsa säilyttäneensä!

Mutta Metsolassa kunnioitettiin Eeroa entistä enemmän. Aatun silmissä oli hän »parhain» ihminen minkä tunsi. Hän oli kauvan kunnioittanut kyllä seurakunnan pappia. Kirkossa oli hän aina hartaasti kuunnellut häntä, ja saanut hänestä varsin edullisen tuntemuksen. Mutta huolestuneena lisääntyvistä verovelvollisuuksistaan oli hän kerran mennyt papin puheille huoliaan valittelemaan ja niinkin isossa ajatuksessa, että tämä ottaisi puollustellakseen häntä Puikuliinin sorrolta. Silloin kaatui hänen kunnioituksensa pappia kohtaan.

Maalliset asiat eivät häntä, sielunpaimenta, koskeneet, selitteli pappi. Hän luuli Aatun tulleen jossakin sielun hädässä neuvoa kysymään ja huomasikin nyt mielipahakseen, että oli aivan erehtynyt. Aatua vaivasi vaan sielun vihollisen kiusaukset ajallisista, katoovaisista asioista. Aatu oli väärällä tiellä, kun ei tyytynyt siihen osaansa, jonka Jumala oli hänelle suonut. Parempi oli Aatulle mennä tekemään sovinto isäntänsä kanssa, jota vastaan on ruvennut napisemaan; näin Aatun tarvitsi nöyrtyä! Eikähän isäntä, selitteli edelleen pappi, ollutkaan tehnyt mitään laittomuutta. Hänellähän oli laki puolellaan, ja hän, pappi, oli vakuutettu siitä, ettei niin kunnianarvoisa mies kuin valtiopäivämies Puikuliini oli, missään tapauksessa kohdellut Aatua yli oikeutensa; päinvastoin on hän taipuisa uskomaan että, Puikuliini juuri oli Aatun hyväntekijä, jolle nyt pahaa sydäntä kantamaan oli piru Aatua yllyttänyt.

Tähän se nyt sitten Aatun papin ihaileminen jäi. Sitä suuremmassa arvossa piti hän nyt Eeroa, jonka tunsi tosi ystäväkseen. Aatu olisi ollut omasta puolestaan valmis korottamaan Eeron papiksi. Sillä Eeroa hän ymmärsi.

Näin oli pienet asiat vaihtuneet ajan kuluessa. Metsolan isäntä koki suorittaa orjan veroa ja asua retostaa torpassaan, ja jos hän ei voinutkaan aikomuksiaan toteuttaa, mitä hänellä oli, niin eihän se ollut hänen syynsä, vaan muiden, isännän, joka raskaita velvollisuuksia asettamalla esti hänen hyödyllisistä torpan uudistustöistä. Intokin häneltä lamautui. Sillä tietoisuus orjanasemastaan vaikutti hänessä välinpitämättömyyttä ja velttoutta.

Mitä tulee itseensä Puikuliiniin, oli hän vanhentunut ja muuttunut entistään tylymmäksi alustalaisilleen ja palkollisilleen. Tämä ei kuitenkaan estänyt häntä olemasta jumalinen. Raamattu myönsi hänelle vaikuttavia aseita palkkaväkeä vastaan. Niillä hän leimautteli kuin keskiaikainen paavi pyhyydessään. Hän seurusteli ahkerasti pappien kanssa ja, oli aina tiukka kirkon puolustaja.

Papisto oli hänen mielestään a ja o. Papiston ansioksi luki hän kuten muutkin aikalaisensa paljon sellaista, joka ei pidä paikkaansa.

Kirkon ja papiston ystävänä koki hän pitää huolta, ettei papin tarvitsisi kirkossa tyhjille seinille paukutella. Alustalaisten ja palkkaväen tuli käydä ahkerasti kirkossa. Ja pappi puolestaan piti huolen siitä, että huoneentaulu »palkollisille» pysyi sanankuulijain mielessä. Kaikki oli sillä hyvä kun palkolliset ja alustalaiset tyytyivät vaan osaansa, jonka ylimmäinen oli heille jakanut. Heidän tuli osoittaa kunniotusta isännilleen niinkuin — Jumalalle! Sellainen oli raamatun ääni — raamatun, jonka sana ei voi kadota, vaikka taivas ja maa hukkuvat. — »Olkaat siis kuuliaiset teidän ruumiillisille isännillenne pelvolla ja vapistuksella», toisteli Puikuliinin mielipappi huoneentauluansa, ja se se oli valtiopäivämiehen mielestä papin puhetta, puhdasta Jumalan sanaa — sanaa, jota kuulemaan täytyi välttämättä komentaa palkkaväkensä.

Poikansa suhteen oli Puikuliini viimeaikoina tuntenut syvää huolta. Jori ei voinut tyydyttää häntä, eli suoremmin: Jori ei ollutkaan täyttänyt niitä toiveita, joita toivorikas isänsä jo aikaisin oli häneen pannut. Yhä edelleen oli hänen lukunsa kesken, vaikka hän talvet oli oleksinut pääkaupungissa »lukemassa». Viimeiseen asti oli isänsä toivonut Jorin vihdoinkin suorittavan tutkinnot, mutta siitä ei tullut sen kummenpaa, niin että isän täytyi kuin täytyikin nähdä toiveensa olevan turhan.

Jori oli tullut ylioppilaaksi noin kahdeksan vuotta sitten, ja kirjoittautunut lakia tutkivaan tiedekuntaan kuten oli jo lyseon keskiluokalla ollessaan päättänyt. Hänestä piti siis tulla »lakiviisas mies», kuten Eero suutari asian kuultuaan oli merkitsevästi sanonut. Mutta lakiviisaus ei Joria taitanutkaan niinkään innostaa, koskapa nyt jo monet rivit lakia tutkivia nuoria miehiä oli luisunut hänen sivutsensa. Hän yhä vaan »tutki» talvet pääkaupungissa ja kirjoitteli silloin tällöin kotoaan rahaa sinne.

Pahat kielet tiesivät kertoa Jorin olosta pääkaupungissa sitä ja tätä. Hän muka harjoitteli seurustelua naisten kanssa ja tutki eri viinilajeja ynnä muuta asiaankuuluvaa.

Mutta Jori itse oli vaan hyvin toimessa. Osteli suuria kirjateoksia, jotka asetteli työhuoneeseensa hyvin somaan järjestykseen. Siten sai hän huoneensa muistuttamaan oppineen tiedemiehen huonetta.

Nuo kirjat kulkivat suurissa kolleissa kesäisin kotia ja syksyisin Helsinkiin vuosi vuoden perästä. Itse piti hän luvuistaan sangen merkillistä huolta. Talvella päätti hän käyttää kesän lukuihin kotonaan. Siellähän salon rauhaisuudessa, päätteli hän, on rauhaisa lueskella. Tällä pääkaupungilla oli omat tapansa ja oma elämänsä: täällähän ei ollut tilaisuutta tutkia, tämmöisessä hyörinässä ja hurakassa. Ja niin meni talvet. — Kesällä päätti hän taas lukea talvella pääkaupungissa, itsessään opiskelukaupungissa. — Hittoko nyt kesänsä tuhlasi tyhmiä kirjoja lukien. Ei! Kesä oli kesä hänelle niinkuin muillekin tieteitä tutkiville ihmisille, päätti hän kesällä, ja niin menivät kesät.

Tämmöistä huolta piti Jori itse luvuistaan ja pysyi kuin pysyikin vaan
Puikuliinin Jorina.

Mutta tehdäksemme tasapuolisuutta Jorille, on kiirehdittävä huomauttamaan, että hänen sivistyksensä oli todellakin noussut siellä pääkaupungissa. Hänen huomaavaisuutensa naisväkeä kohtaan oli niin kouraan tuntuvaa laatua, että hän tuli kautta pitäjän tunnetuksi. — Monet raiskausyritykset siellä ja täällä kalastus- ja metsästysmatkoilla olivat julkisina puhe-aineena koko pitäjässä. Yrityksiään oli hän aina tehnyt kauneimpia neitosia kohtaan. — Niin että Jori todellakin oli »edistynyt» mies! Ja itse hän piti käytöstänsä oikeutettuna. — Hänhän oli ylioppilas, maantoivo, osallinen korkeammasta sivistyksestä, jolle kansa oli muka niin äärettömän paljon velkaa kansallisista laitoksistaan y.m. — Hänellähän oli oikeus tarjota suosiotaan sivistymättömille naisille; olihan hänkin ihmisheikkouksista osallinen, miksikä siis paheksuttiin sitä, jossa ei ollut syytä paheksua. Kansan nainen saisi toki olla iloinen ja pitää kunnianaan hänen, ylioppilaan, tarjoomaa läheisempää suhdetta!

Niin Jori itse aprikoitsi.

Mutta kansan naisista parempi osa inhosi koko miestä ja hänen kanssaan kaikkia valkolakkisia.

Edelleen joka syksy kävi Jori kerran tai kahdesti Metsolassa jahdilla. Huonoja taipumuksiaan siellä hän ei ollut vielä varsinaisesti näytellyt. Hän tyytyi salaperäisesti viekottelemaan Sirkkaa lemmitykseen, muka avioliittolupauksella mutta varsinaista yllätystä hän ei kuitenkaan vielä ollut tehnyt.

Kaikki pirulliset eljeet oppineena olisi nuo »lemmitty-sopimukset» kentiesi onnistuneet, ellei Sirkka avomielisyydessään olisi äidilleen asiasta puhunut ja siten saanut vanhemmat puuttumaan asiaan. Siksi tunnettu oli toki Jorin maine Metsolassakin, ettei näin epäilyttävää asiaa jätetty heidän kahden ratkaistavaksi. Sirkka lapsellisen viattomassa avomielisyydessään oli äidilleen ilmoittanut, että Jori herra oli siepannut hänet kamarissa syliinsä ja pusertanut häntä niin, että oli pahaa tehnyt, ja suudellut häntä kaulaan ja poskille. — Jori oli vielä hänelle sanonut, että hän on Sirkasta itselleen rouvaa kasvatellut ja kysynyt: tahtoiko hän tulla hänen vaimokseen, johon hän oli vastannut, ettei hän sitä nyt vielä tiedä.

Tästä sukeutui sitten Metsolassa harvinainen ja samalla rehellinen naima-kysyntä, eli mieluummin naimatarjous.

Aatu asettui tässä kysymyksessä mitä itsenäisemmälle kannalle, säilyttäen samalla rehellisyytensä, joka oli suora ja mutkaton. Aatua suosi vielä se onni, että hän Puikuliinilla veroa suorittaissaan nyt hiljakkoin, sai kuulla milloin Jori taasenkin tuli jahdille — se muutoin oli jo neljäs jahtimatka Metsolan takalistolle sinä syksynä — ja osasi siis kutsua suutari Eeron todistajaksi tuossa tärkeässä kysynnässä, minkä hän oli tekevä, kun Jori tulee jälleen heille.

Näin oli asia valmistettu ja Jorikin määrilleen »jahdille» saapunut, laisinkaan arvaamatta miten tärkeitä kysymyksiä hänelle siellä nyt tullaan tekemään. Hän saapui nyt kuin ennenkin hilpeänä ja kohteliaana, tuoden kahvinpööniä emännälle, tupakkaa isännälle ja namusia tyttärille tuomisiksi ja asettui kamariin kuin ennenkin; kaikesta päättäen näytti hän aikovan olla yötä talossa.

Eero oli saapunut jo aikaisemmin ja hänkin asusteli nyt kamarissa kuin kotonaan.

Hänet nähtyään näytti Jori ensinnä vähän nolostuvan, mutta selveytyi pian ja alkoi teennäisellä hilpeydellä keskustella hänen kanssaan:

»Teillähän on ollut isä-papan kanssa vähän kinaakin, vai mitä?»

»Tarkoitatteko sitä kerrallista kunnianloukkausjuttua?»

»Sitä».

»Huono omatunto on pian loukattu, ja tätä sitten pienten ihmisten kesken kutsutaan 'kunnianloukkaukseksi'», selitteli Eero, pannen erityistä painoa viime sanalle.

»Te kai olitte tuomittu joksin aikaa vankeuteen, vai kuinka?»

»Olin».

»No mitä piditte vankilasta?»

»Eipä mitään pahaa. Tältä aikakaudelta, eli tarkemmin: tältä kansalta ei juuri sovi odottaa sen parempia vankilaoloja.»

Joria ei tuntunut nyt haluttavan enempää keskustella Eeron kanssa. Hän istuutui ja alkoi etsiä tupakkaa.

Nyt juuri astui isäntä, emäntä ja Sirkka kamariin. Molemmat naiset olivat kuin pois suunniltaan, mutta Aatussa itsessään nähtiin vaan entinen jäykkä levollisuus. Hän oli lakki päässä eikä, niinkuin muulloin, ottanut sitä pois. Hän seisoi Jorin eteen ja katsoi häntä suoraan vasten silmiä ja sanoi:

»Sanoppas nyt suoraan, ottaisitko sinä mielelläsi tämän meidän tyttären vaimoksesi?»

Jori vaaleni.

»Mitä te puhutte? Mitä tarkoitatte?» sopersi hän.

»Minä tarkoitan sitä, jota sanonkin, ja sinun on siihen vastattava suoraan!»

»Eihän siitä ole ollut mitään puhetta, epäröitsi Jori aivan neuvottomana.

»Mutta siitähän on ollut puhetta. Itsehän sinä olet Sirkalta kysynyt, tulisiko hän vaimoksesi».

»Se ei mahda olla totta… tuota… leikkipuheet ovat leikkipuheita».

»Minä en pidä sitä enään leikkinä. Minä kysyn siis vielä herran: tahtoisitko sinä mielelläsi hänet vaimoksesi?»

»Enhän minä ole häntä tahtonut», ehätti Jori äkäisesti.

»Mutta sinähän olet kysynyt häneltä!»

»Sanoinhan, ettei se ole tosi», uskalsi Jori kopeasti. Hän oli nyt selvennyt hämmästyksestään.

»Mutta sehän on totta», äänsi Sirkka.

»Sanoppas nyt mikä sinulla oli tarkoituksena, kun puhuit semmoista?» vaati isäntä.

»Minä en kärsi että tulette häväisemään minua. Painakaa ulos täältä!»

»Vastaa!»

Jori ei vastannut. Katsoa murjotti vihaisesti isäntään.

»Oletko sinä vailla häntä aljuksesi?» kysyi jälleen isäntä lujalla äänen painolla.

Jori hyppäsi seisoalleen ja kirosi ruokasesti.

»Vastaa!»

Ei vastausta. Vieras terenteli isännän päälle, mutta ei rohjennut mennä, kun näki ettei häntä peljätty.

»Aiotko sinä hänet raiskata?»

Ylioppilas oli suunniltaan ja kiroili vimmatusti.

»Vastaa!» vaati isäntä, katsoen häntä suoraan silmiin.

»Niin», jatkoi isäntä. »En kysele tätä silti, etten tietänyt tarkoituksiasi, vaan silti, että tämä tyttärenikin tulisi huomaamaan: mihin tarkoitukseen olet häntä ollut vailla».

»Ja kuuleppas nyt, tyttäreni», sanoi hän, kääntyneenä Sirkkaan, »tämä ylioppilas on aikonut narrailla sinusta huoran itselleen. Ei sen paremmaksi vaimoksi hän ole sinua aikonutkaan. Sanoppas nyt, Sirkka, tahdotko sinä ruveta tämän ylioppilaan jalkavaimoksi?»

»En! Herran tähden, en!»

»Sepä on hyvä», jatkoi isä, tarkoittaen puheellaan tytärtään.

»Varo sitten itsesi tältä mieheltä! Älä suostu hänen kanssaan sylitysten istuskelemaan, äläkä anna hänen, ilkeän, nuoleskella ihoasi! Sillä kaikella sillä on pahempi tarkoitus kuin viattomuudessasi ymmärrätkään. Olet kasvanut täällä salolla, ulkopuolella sivistyneestä maailmasta, etkä tunne siis mitä kavaloita ansoja sivistyneet voivat eteesi viritellä. Mutta nyt tuntenet ainakin tämän yhden viettelijän tarkoitukset, ja se on hyvä».

»Oletkohan monta kansan viattomista tyttäristä saastuttanut?» kysyi isäntä jälleen Joriin kääntyneenä.

»Tuki kitasi, senkin koira!» huusi ylioppilas kalpeana.

»On kuulunut, että sinä jahtiretkilläsi hätyyttelet tyttöparkoja. Onko se totta?»

Ylioppilas hyökkää nyt naulassa riippuvan takkinsa taskuja kopeloimaan.
Hän nähtävästi tahtoi pelotella, että siellä on joku ase.

Isäntä seuraa tarkkaavaisesti vieraansa liikkeitä eikä anna itseänsä pelon valtaan ennen aikaansa.

Taskussa ei ollut kuitenkaan mitään ja se seikka näytti vierasta hiukan nolostuttavan, mutta ei lepyttävän. Hän näytti olevan raivoissaan, kun ei keksinyt mitään keinoa tämän epämiellyttävän keskustelun lopettamiseksi.

»Vastaa!» vaati isäntä.

»Vastaatko sinä tomppeli puheesi? Vastaatko? — Se ei ole pieni asia häväistä sivistynyttä henkilöä!» huusi hän nyt kurkun täydeltä.

»Minä vastaan. Mutta oletko ajatellut miten halpamaista tuo sivistyksesi on, josta nyt kerskaat?»

»Se ei kuulu sinuun. Korjaa luusi täältä eli minä… ».

»Puhelkaamme tyynesti! Et ole vielä tehnyt selkoa missä määrässä nuo puheet ovat tosia…»

Enempää ei isäntä ehtinyt. Vieras menettäen viimeisenkin malttinsa, hyökkäsi häpeälliseen käsikähmään.

Mutta tätä hänen ei olisi pitänyt tehdä. Korvenraatajan kourat pusersivat liijan lujasti tämän liekkumassa veltostuneen, rappiolle joutuneen herrasmiehen olkavarsia. Eikä se jäänyt vielä siihenkään, vaan hänen täytyi tehdä epämiellyttävä ulosmatkustus isännän varta-vasten tähän tarkoitukseen sovellutetusta sysäyksestä, mikä päättyi ankaraan täräyksen selkäpuolen loppuosassa, juuri siinä, mitä käytämme istuessamme.

Tapauksen kulku oli nopea alusta loppuun ja Jorille harvinainen ja masentava. — Salamana lensi hänen mieleensä, että se oli sikamaisen hävitön teko, hänelle, joka oli kuin olikin nauttinut ylempää sivistystä, eikä senkään pahempata rikosta tehnyt: kuin viattomia lempisopimuksia hautonut mielessään tuon tyhmän torpparin tyttären suhteen.

Tappio tuntui korvaamattomalle senkin tähden, kun Jorin täytyi tunnustaa olevansa kuin varta-vasten luotu tuon korvenraatajan leikkikaluksi, jota tämä voi heitellä ulos ja sisälle kuin mitäkin palloa, ilman että hän puolestaan voi antaa vastaavia sysäyksiä vastaan. Sitä paitsi oli tuo ankara varokeino torpparin puolelta Jorin mielestä ennenaikainen: Sillä eihän hänen tyttö-lutukselleen ollut vielä mitään tapahtunut; ei ainakaan pahaa. — »Laskiko nämät tomppelit jo lukua muutamasta pususta».

Mutta Jorilla ei ollut nyt aikaa pitkiin tutkimuksiin siitä mitä tapahtunut oli, sillä isäntä ilmestyi ulos, tuoden mukanaan kaiken omaisuuden mikä Jorilta oli sisälle jäänyt. — Hän puhelee entisellä levollisuudella.

»Ei sentään niin kiirettä, ettei kapineitaan jouda ottamaan. Tässä on takkinne ja tässä laukkunne! — Muutoin vastasen varalta tahdon ilmoittaa, että toiste on viisaampaa olla ryhtymättä käsikähmäiseen tappeluun minun kanssani, sillä semmoisissa tapauksissa minä aina puolustan itseäni.»

»Se on hävytöntä tehdä torppariväen tuolla tavalla isäntäväelleen», änkytti Jori vastaukseksi.

»Onkos se hävitöntä että sinä, joka kehut ylemmästä sivistyksestäsi, teet valmistuksiasi pettääksesi minun lapseni, joka on liijan viaton ymmärtääkseen varoa itsensä sinulta, konnalta? Onko se hävytöntä?!»

Jori valmistautui lähtemään, uhmaten lähtiessään, että torppari tulee tekoaan katumaan. Ja näin nolosti päättyi tämä »jahtimatka», jonka tarkoitus koski enemmän Sirkkaa kuin metsän riistaa.

VII

Jorin mentyä keskustelivat Metsolan asukkaat jälelle jääneen vieraansa kanssa tuosta harvinaisesta tapauksesta mikä siellä oli tapahtunut. Ei kukaan heistä olisi tahtonut että se niin nolosti päättyi; mutta ei kukaan myöskään tietänyt miten muuten se olisi voinut päättyä sitten, kuin Jori itse oli alkanut julki tappelun. — Eero, jonka tuomiota Aatu aivan kuin ikävöitsi, oli vielä varonut lausumasta loppuarvostelua, myhäili vaan merkitsevästi ja sanoi sanan silloin toisen tällöin, ryhtymättä asiata lopullisesti arvostelemaan.

Mutta kuultuaan nyt Aatun juuri kuin katuvan tekoaan ja etenkin kenkänsä kärjen käyttämistä, jota hän teostaan piti pääasiallisesti loukkauksena, otti nyt Eerokin vuoron puhuakseen muutamia sanoja:

»En todellakaan ymmärrä mitä olisit alamaisuudellasi voittanut. Tuommoisen ränsistyneen herrasmiehen kanssa ei ole hyvä menetellä niin, että pelko ja alistuminen siinä hänelle näkyy. Jos miten muuten lempeämmästi olisit menetellyt, olisi se merkinnyt samaa kuin Sirkan joutumista hänen käytettäväkseen. Tämä herrasmies on niin surullisen kuuluisa, että on sen parempi mitä tuntuvammin saa hänet perheestään vieroitetuksi.

»Mitä taas tulee siihen, että hän kostaakseen tappionsa toimittaisi ikävyyksiä teille, jotka olette hänen isänsä torppareita, niin luulen, ettei isänsä suostu kuitenkaan sen enempään kiristykseen kuin mitä jo kymmenkunta vuotta on harjoittanut. On kyllä paljon tämän suuntaista maassamme tapahtunut, ja onhan siinä niin muodoin aihetta peljätä, mutta tässä tapauksessa en luule teille koituvan ikävyyksiä, ei ainakaan niin kauvan kuin ukko Puikuliini elää. Toiseksi muuttuu asia kun tämä renttu joutuu isännäksi! Hänen isännäksi pääseminen ei todellakaan saata merkitä mitään hyvää teille. Kentiesi hän silloin panee teille sen häpeämättömän ehdon: joko te lunastatte isännän mielisuosion Sirkalla, tai olette hänen kiristyksensä alaisina.»

»Kunnia ennen muuta»! äänsi isäntä ja emäntä yhteen ääneen.

»No siitä ei epäilystäkään!» myönsi vieras korottaen ääntänsä.

Tämä merkillinen naimakysyntä jäi Metsolassa tähän. Mutta häpeän uhka kaunista perheenjäsentä kohtaan oli kuitenkin tarjottu, ja jos siinä käytettiinkin sekä sanoja että keinoja joita »sivistyneet» kutsuvat raa'oiksi, niin on huomautettava erityisesti ettei tässä tapauksessa voitu raakuutta karkoittaa muulla kuin toisella raakuudella. Ja mitäpä todellakin yksinkertainen korvenraataja tässä tapauksessa olisi muuta tehnyt kuin mitä teki? Ja vihdoin, mitenkähän »sivistyneessä» perheessä menetettäisiin korvenraatajaa kohtaan, jos tämä tungettelisi perheen tyttären kanssa luvattomiin suhteisiin? — Sitä sopii ainakin kysyä.

Tapaus sai Metsolan väestön hiukan vähäpuheiseksi, mutta saadakseen vaikkapa keinotekoisestikaan vähän enemmän eloisuutta väkeen, ryhtyi Eero vilkastuneena puhelemaan muita asioita.

»Niinpä niin. Aika aikaa kutakin, sanoi pässi kun päätä leikattiin. Rentut ovat renttuja ja rentuille on annettava renttujen kyyti. Mutta sanoppas mitä sinä, Aatu, itse olet päättänyt siitä Tytin asiasta! Tunnetko lähemmin niitä vanhuksia, jotka hänen ottolapsekseen ottaisivat?»

»Yhden hyvän puolen tunnen heissä, — he eivät ota lainoistaan korkoa. Heillä on perintörahoja, joita ovat lainailleet — ja sitä minä ihmettelen, etteivät he ole koskaan ottaneet korkoa», selitti Aatu ikäänkuin ilostuneena, että oli keksitty oikeampi puheenaine.

»Se on hyvä merkki, jota minä en ole tavannut muissa kuin hyvissä ihmisissä. Kaikki huonot ihmiset ovat koronkiskureita, jos nimittäin heillä on rahoja päästä alkuun. — Ne luultavasti ovat uskovaisia ihmisiä vai mitä?»

»Niin ovat. Saarnasivat jo minullekin, että menen helvettiin jollen tee parannusta ja Reppaahan ne jo itkettivätkin.»

»Puhuivatko ne kirkoista ja papeista, panitko sitä merkille?»

»Kyllä. Puhui ne ainakin uskottomista papeista.»

»Hyvä on. Kuulen että ne ihmiset ovat hyviä ihmisiä. Tohditte niille antaa Tyttinne», selitti nyt Eero. — »Niin. Mutta mitä se Tytti itse sanoo asiasta»? jatkoi hän.

»Niin Tytti! Tyttihän olisi jo mennyt», selitti siihen emäntä.

»Silloinpa ovat kaikki asianhaarat myötäiset. Siis minä puolestani en osaa muuta kuin kehoittaa teitä suostumaan tarjottuun ehdotukseen.

Pidän sitäpaitsi aivan varmana että ne ihmiset ovat tavallista parempia ihmisiä. Jo tuolla ottolapsensa valitsemisella ovat he näyttäneet omistavansa erilaisen katsantokannan olevista oloisia kuin suuri yleisö. Ei ole puuttunut köyhät lapset lähempääkin; jos he olisivat vaan tahtoneet etsiä yksistään köyhän lapsen, olisi se ollut kenties hyvinkin lähellä. Mutta nyt he etsivät sen maaseudulta ja kaukaiselta salolta vielä, ja vihdoin orjien lapsen, laillistettuin orjien lapsen, sillä täytyy siis olla joku syynsä — tämän minä ainakin luulen käsittäväni. Luulempa vielä, että jos minä, taikka te, olisin siinä asemassa kuin he, niin tekisin valintani aivan samoja näkökohtia noudattaen, puheli edelleen Eero.

»No niinpä tietenkin! En ainakaan kaupungin köyhistä lapsista huolisi.
Niitä se suuri kehuttu sivistys, valhesivistys on jo lapsina pilannut.»

»Eihän se ole niiden lapsiparkain syy»! muistutti emäntä.

»Ei olekaan! Mutta sitäpä tarkoitettiinkin, että nuo viattomat lapsiparat ovat niin huonossa ympäristössä siellä kaupungissa. Ei niitä rehellinen köyhyys pilaa, mutta epärehellinen ja rikollinen rikkaus jonka ympäröimänä ovat. Se rikkaus, jota työmiehiltä imien käytetään rivouteen, irstauteen, turhaan loistoon ja prameuteen silloin, kuin nuo varsinaiset rikkauden kerääjät, köyhät työläiset saavat nähdä kurjuutta puutteista, joita välttämätön ravinnon tarve tuottaa. — Tämä 'sivistynyt' joukko on huono seura kasvaville! Heidän sydämmensä kasvavat kovaksi ja tylyksi, kun jo pienenä näkevät nuo yhteiskunnan 'loisto-ihmiset' olevan niin tunnottomia, että käyttävät toiselta riistämiään varoja ennen riettaisiin huveihin kuin nälkäisen leipään», selitti Eero nyt nimenomaan emännälle.

»Mutta on niissä rikkaissa armeliaitakin», huomautti emäntä.

»On poikkeuksena. Joskus on sitäpaitsi tullut muodiksi auttaa köyhiä, — muutoin erinomainen muotiasia — ja silloin on nähty heidän kokoavan pöydältä pudonneet murunsa kurjien suuhun, mutta sillä ehdolla tietysti ja sillä toivolla, että heidän lahjansa muistoon kirjoitettaisiin. Ja jollei sitten löydy sellaista, joka näistä hyvistä töistä pitäisi kirjaa, pitävät he sitä itse», puheli vieras katkerasti.

Mutta tätä puhetta eivät korven raatajat näyttäneet käsittävän, sen huomasi Eerokin ja lopetti keskustelun lausumalla vakaumuksenaan, että Tytti joutuu hyväin ihmisten seuraan. Ihmisten, joita ei ollut syytä sovittaa noihin lois-ihmisiin, jotka elävät muiden ihmisten hiestä ja vaivasta.

VIII

Pian sen jälkeen kuin Tytin kohtalo oli Metsolassa ollut keskustelun alaisena lähetettiin sana noille kaupungin vanhuksille, jotka häntä olivat ottotyttärekseen pyytäneet. Sieltä tultiinkin tytärtä noutamaan. Hellät jäähyväiset kotoväeltään otettuaan lähti hän uusiin oloihin. Ja niin ensimmäinen rengas oli auennut siitä perheketjusta, joka oli muodostunut karussa ja villissä, vaan sittemmin ihmistyöllä kesytetyssä Luolakaarossa. Jos kotiturve ei ollutkaan kyvennyt jakamaan lähtevälle laajoja tietoja elämästä, olivat kuitenkin ne tiedot mitä hänellä oli, arvokkaammat kuin, moni kykenee edes ajattelemaan.

Toinen tärkeä seikka tapahtui näihin aikoihin, seikka, joka tuli suoranaisesti vaikuttamaan Metsolan oloihin. — Ukko Puikuliini oli saanut halvauksen, mikä riisti häneltä toimen itse hoitaa talouttaan. Jorin oli nyt astuttava tilalle. Siis tapaus, joka Metsolassa herätti huolta.

Ettei huoli ollut aiheeton, se pian tulikin ilmi.

Ei puoltakaan vuotta ollut Jori isännöinyt vielä talossa kun Aatulle ilmoitti nähneensä kohtuulliseksi määrätä Metsolasta kolme työpäivää veroa viikossa. Vaatimustaan pohjusteli hän sillä verukkeella, että torpparin huostassa oli muka niin paljon tiluksia, ettei tämäkään vero ollut sille paljon.

Se seikka, että Aatu lupasi palauttaa kaikki liiat maat, joita ei käyttää voinut, päätilalle takaisin, ei merkinnyt mitään. Torpparihan sai käyttää ne hyväkseen jos tahtoi, ja syyttäköön itseään jollei maat tule tehdyksi, selitettiin hänelle.

»Herran tähden», puhkesi Aatu puhumaan, »mitenkäs minä lisää uudistöitä teen, kun puolet työajasta menee veroon? Ja kenenkä hyväksi minä siinä, uutta työtä teen? Minähän olen kerrassaan horjuvassa asemassa, olen teidän orjanne. Se vaiva jo, minkä olen sinne pannut, ei ole minun hallittava, vaan teidän.»

»Sinuun on tarttunut rajasuutarin usko! Luultavasti rupeat rettelöimään minun kanssani. Kieltäydyt luultavasti suorittamasta veroakin pianaikaa. Mutta sen mahdollisuuden varalta ilmoitan nyt jo, että laki on puolellani.»

»Laki on puolellanne sen tiedän, ja tiedän senkin, kuka tuon lain on laatinut. — Minä myöskin pyydän saada ilmoittaa nyt jo, etten mitenkään kykene määräämäänne veroa suorittamaan. Jo tässä nykyisessä verossa on ollut nihkamista; torppa on joutunut rappiolle aivan väkisten; nälkää jollei vielä ole ollut, niin nyt se kyllä tulee; minulla ei ole nyt enään muu tarjona kuin sortuminen; minä olen tehnyt Luolakaaron asuttavaksi, olen siinä elänyt, olen kärsinyt siellä, ja sittenkään se ei ole minun. Minä olen orjanne! Orjanne, jonka täytyy nyt sortua!» puheli Aatu ja kyyneleet vierivät poskille.

»Älä nyt, senkin yksinkertainen, itkeä vollottamaan rupea», sanoi uusi isäntä aivan kuin olisi tahtonut lyödä leikiksi koko asian.

»Älä nyt niin pelkää sortumistasi», jatkoi hän ja tarjosi Aatulle sikaaria. »Mutta kuulehan! Sirkkahan joutanee palvelukseen. Meillähän tarvittaisiin kyökkipalveliaa…»

Aatu kalpeni. Hän tavoitteli vastausta, lievää vastausta, joka ei loukkaisi, mutta ei löydä, löytää äkäisesti syöksevän, kieltävän vastauksen, joka tuli puolittain tahdottomasti:

»Ei! Minä en anna Sirkkaa teille. Se ei merkitse hyvää… Hyvä Jumala, lapseni kunnia!»

»Höperö!»

»Ei! Ennen sorrun. Ennen vaikka mieron tielle.»

»Helvettiin mieroinesi!» ärjäsi nyt Jori, ja Aatu lähti murtuneena.

Tämän tapauksen perästä muuttui Aatu entistään vaiteliaammaksi, synkäksi. Entinen synkkyys, joka oli jo yrittänyt katoamaan, palasi jälleen, vieläpä entistään synkempänä. Häneltä kuultiin nyt harvoin puhetta, naurua ei milloinkaan. Katse oli surunvoittoinen ja tuijottava.

Aatun muutos huolestutti Reetaa. Hän pelkäsi pahinta.

Siitä päivästä ei Aatu enään suorittanut veroa; asui vaan torpassaan, tekemättä siinäkään muuta kuin mitä välttämätöntä oli.

Pellot pelehtyivät, ojat pensittyivät entisestäänkin, lanta lahosi kasoihin. Kaikki alkoi ränsistyä kiireimmän kautta aivan kuin jouduttaakseen päätöstä näytelmälle, mikä oli suoritettu täällä Luolakaarossa. Näytelmä ei luvannut hyvää loppua. Se tuli puhumaan kyllä paljon; puhumaan sortumisesta rehellisen työn jälkeen, laillisesta vääryydestä, jota niin paljon vuosisatoja on Suomen saloilla tehty.

Vielä vuosia kymmenen, niin Luolakaaron höystetystä maakamarasta on viimeinenkin voiman hive imetty, ja aavemaiset rauniot yksinäisessä, jälleen villiytyneessä saloseudussa ovat todistamassa tuleville sukupolville, että täälläkin on eletty ja taisteltu ja — sorruttu!

Kun Metsolan isäntä ei kyvennyt suorittamaan vaadittua veroa, tuli »virallisia» muistutuksia, sitten »virallisia» häätövaatimuksia. Kaikki tarkoittivat joko alistumista tai sortumista. Ja kun alistuminen oli mahdoton, oli sortuminen sitä varmempi — — —

Eräänä tammikuun loppupäivinä nähtiin Metsolassa arvokkaita vieraita. Sinne ajoi kahdella hevosella yli talvisten korkeain nietosten Suomen suuriruhtinaanmaan korkeita lainvalvojia: kruunun vouti ja nimismies sekä kaksi lautamiestä. Herroilla oli täällä nyt tärkeitä tehtäviä, joita tehdäkseen olivat he valinneet näin kylmän vuodenajan, saadakseen tekonsa sitä vaikuttavammaksi. He panivat nyt viimeisen »häädön» toimeen näiden »omankäden» oikeudella asuvien ihmisparkojen ränsistyneessä mökkirähjässä, lukien sen puolittain huperoksi muuttuneelle isännälle ja huolista kuihtuneelle emännälle ankaroita lakipykäliä, joiden nojalla tullaan heitä tuomitsemaan jolleivät nyt ota ojentuakseen. — Ankaralla äänellä siellä komennettiin nyt näitä »lainrikkojia» ja ankaraa oli se tehtäväkin jota herrat mukanaan olevilla lautamiehillä teettivät. — Jokainen ikkuna kiskottiin paikoiltaan irti, ovet murskattiin ja uunien pellit revittiin.

* * * * *

Jos Metsola oli jo vuosia ollut oneen näköinen jäkälöittyneine seinineen ja repaleisille kattoineen, oli se nyt herrojen käynnin jälkeen entistään oneempi, jopa kamahuttavakin nähdä. Talvinen jäytävän kylmä tuulen vihuri kulki akkunain aukosta ulisten sisään, kieritellen pienissä pyörteissä lieden tuhkaa, heilutellen naulaan jääneitä risaisia vaateriepuja sinne tänne ja kylmentäen jään riittaan laihan maitosinukan pöydälle jääneessä tuopissa. Avatut akkunat ja ovat näyttivät kuin kamalasti ammottavilta suilta, jotka kaikkiin ilmansuuntiin olisivat huutaneet apua, epätoivoisen huutoa, vaan jota ei kukaan kuullut — — —

Ja lainvalvojat ajoivat Metsolasta tyytyväisinä pehmeihin ja lämpösiin turkkeihin uppoutuneina mukavain kuomujen perässä vahingon ilosta hymyillen sille mitä tapahtunut oli; mutta raakuudella häväistyn torpan asukkaat karkoitti talvinen vihuri viime yökseen etsimään suojaa torpan navetassa, jossa vielä yksi laihahko lehmä, heidän ainoa eläimensä, asuskeli, ja näytti nyt kummeksivan siitä tavattomuudesta, että kaksijalkaiset »eläimet» etsivät nyt tyyssijaansa samassa suojassa kuin hänkin. Lehmä ei nähtävästi tuntenut yhdeksännentoista vuosisadan kulttuuri-ihmisten lakia, muutoin se ei olisi herättänyt hänessä kummastusta, vaan — surua.

IX

Metsolan asukkaat olivat nyt lain nimessä »häädetyt». Talvinen luonto oli heille varana asuttavaksi korkeine, kylmine nietoksineen ja kuulahkoine taivaineen. Metsola, missä he kolmannesvuosisadan olivat työskennelleet, raataen sen karua seutua, oli nyt toisen oma. Heillä ei ollut turvaa siellä: huoneet purettiin, kiukaatkin hajoitettiin aivan kuin uhalla, ettei tuo nyt täysin huperoksi muuttunut ukon rahjus siellä kykenisi väkisten asumaan. Entinen asuinpaikka, joka oli antanut aikoinaan suojaa, lämpöä ja ravintoa, jossa olivat raatajaparat viettäneet elämänsä onnellisimmat päivät, oli nyt hävitetty pohjiaan myöten.

Entisiä peltoja suojusti nyt vaan jykevät aidat, sillä talo tahtoi niittää höystetyt vainiot, joihin ei ollut kylvänyt, ja muuta ei siellä oltu tehty. Vähitellen rappeutui aitakin ja seutu muuttui yhä enemmän ja enemmän alkuperäiseen muotoonsa: Puut valloittivat ojien syvänteet, entiset peltosarat muodostuivat siten puistikko kujanteiksi, joilla riekot ja jänikset tepastelivat. Ei tuoksunut enään uudisasukkaan kytö-savu, ei lehmäin kesäinen suihtu; ei raikunut heleä lypsinlaulu kuin silloin onnen päivinä.

Ja entinen isäntä, joka tarmollaan oli luonut silloin eloa ja hyvinvointia tähän erämaahan, asui nyt suutari Eeron luona. Siellä jaettiin hänen kanssaan niukka leipä, josta vastapalvelukseksi hän säreskeli puita, höpisten yksinään huperon puheita: »Puikuliinikin voi olla Puikuliini, tahdo kirjat, monta on häädetty… Ei, Sirkkaa minä en anna, en anna!»

Loppuijäkseen sai Aatu Leuhka-Aadun nimen; sillä nimellä hän tunnettiin kuolemaansa asti.

Reeta ja Sirkka olivat muuttaneet häädön jälkeen kaupunkiin, Reeta Tytin luokse ja Sirkka palvelukseen. Sirkka joutui pian naimisiin erään rehellisen työmiehen kanssa. Ja kun tästä isänsä sai kuulla, sanoi hän kuin järkevä ihminen: »Sepä oli hyvä, että lapseni sai oikean miehen.»

Tytti pysyi naimattomana. Hän oli saattanut hautaan kasvattivanhempansa ja eleli perimässään talossa vanhan äitinsä kanssa hiljaista, tyyntä elämää, tehden armeliaisuuden töitä ilman että vaati siitä kenenkään kirjaa pitämään. — Isänsä olisi hän mielellään ottanut luokseen, mutta tämä ei puheilla millään lähtenyt, höpisi vaan entisiä puheitaan: »Puikuliinit ovat Puikuliinia, älä rupea kovin paljon repimään ilman kirjoja!»

Ja kun Tytti ei saanut isäänsä luokseen, toimitti hän hänelle loppuiäkseen hoidon suutari-Eeron luo, josta ukkeli ei halunnut lähteä pois. Ja niin oli Eerokin vapautunut tästä ylimääräisestä elätistään heti, kuin Tytin kasvattivanhemmat olivat kuolleet.

X

Vanha Puikuliini oli vihdoin kuollut. Tästä nousi suuri melu: Kaikki sanomalehdet uhrasivat palstamäärittäin muistosanoja, löivät rintoihinsa surusta. Maa oli kadottanut yhden arvokkaimmista pojistaan; oli tapahtunut korvaamaton vahinko: Puikuliini oli kuollut!

Ja sitten seurasi luettelo vainajan avuista, ne olivat hyvät ja niitä oli paljon: pelkkää hyvää työtä koko elämä!

Vainaja oli muun muassa, niin selittivät lehdet itkussa silmin, ollut rehellinen ja hyvä, kansanvaltainen ja kansaansa rakastava yhtä hyvin kuin maataankin, joiden eteen hän elämänsä uhrasi ei ainoastaan sanoilla mutta töillä. Siksipä jättikin vainaja jälkiinsä muiston, joka ei hevillä syövy pois; siksipä voitti vainaja kansan, niin ylhäisen kuin alhaisenkin luottamuksen ja rakkauden. Ja aivan kuin antaakseen kehunnalle asianmukaisen päätöksen, mainittiin vainaja todelliseksi uskovaiseksi, joka ei vääjännyt millekään lahvollisuudelle, vaan pysyi järkkymättä kirkkomme vakavuudessa.

Tähän tuli sitten toivotukset rauhaisesta levosta ja keveistä mullista, kuten tavallisesti. Mutta pappien lehti tiesi vielä kertoa nyt Puikuliinin veisaavan uusilla kielillä jossakin, johon hekin lupasivat mennä. — Niin, huomattiinhan se Puikuliinin kuolema. Luki niitä Eerokin ja myhäili; lukipa Leuhka-Aatullekin, joka kuultuaan kaikki nuo ylistelyt, sanoi kuin järkevä: »Vai niin, vai niin!» Mutta samassa meni hän jälleen sotkulle, alkaen puhella kuin ennenkin, että Puikuliinit ovat puikuliineja j.n.e.

Suurella komeudella kuljetettiin Puikuliinin maalliset jätteet hautaan. Ruumiin siunauskin tapahtui kirkossa — kuinkas muutoin! Väräjävin ääniin pidettiin puheita, kehuttiin vainajaa, seppelöitiin arkku, aivan kuin olisi ollut meininkinä heittää koko hökötys siihen pyhään sijaan. Mutta ei. — Typeräähän on puhua semmoista! Kaikki tuo prameus oli muoto-asia, jota vaatii muoti. Se oli alusta loppuun narripeliä, jolla ihmisparat peijasivat itsensä. Siitä täytyi siis tulla loppu, ja tulikin se. Seppelöillä koristettu arkku raahattiin nyt urkujen hymistessä ja kellojen kaikuessa kalmistoon, jossa lehvillä ja kukkasilla puettu hauta odotti saalistaan. Sinne se juhlivan yleisön todistajana ollen laskettiin — niin että hauta siitäkin hommasta vihdoin tuli. Monia temppuja seurasi vielä, ennenkuin kaikki oli lopussa. Mutta niistäkin tuli vihdoin loppu. Kumpu seppeleistä jäi nyt kalmistoon todistamaan, että siellä on hiljakkoin juhlittu ja että: »rikas on kuollut ja haudattu».

Vuotta myöhemmin paljastettiin tälle kummulle hautakivi juhlien. Siellä uudistettiin kehunnat vainajan hyvistä avuista. Loistava ja jalo oli kivi, loistavaa väestöä olivat sen paljastajatkin!

Ja samaan aikaan kuin tämä juhlallisuus tapahtui, toimitettiin vaatimaton hautaus kalmiston syrjäisessä kolkassa. Ainoastaan muutamia henkilöitä, työväen luokkaan kuuluvia, oli siellä saapuvilla. Kiireen vilkkaa ja tavastuneesti lukee pappi lukunsa; hänellä oli kiire juhlivaan joukkoon, tuonne jalon patsaan juurelle.

Niin, ja kansasta joku huomaa hautauksen: »Ketähän siellä haudataan?» kysyy hän.

»Eihän se ole, kuin Leuhka-Aatu», tokasee joku poikasista vastaukseksi, ikäänkuin huomauttaakseen, ettei sille pystytetä kiveä.

Korven raatajakin oli kuollut, kuollut unhotettuna kuin miljoonat ja taas miljoonat vertaisensa ennen häntä, ilman, että yksikään sanomalehdistä itki eli löi rintoihinsa. Siis: armas isänmaa ei ollut kadottanut hänessä mitään — — —.

Ja kun ihmiset kuulivat Aatun kuolleen, sanoivat he välinpitämättömästi toisilleen: »Leuhka-Aatukin se kuuluu kuolleen.» — »Kuolleenhan kuuluu» vastasivat siihen toiset.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KORVEN RAATAJAT ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KORVEN RAATAJAT
- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE