Taiston tiellä
Date: 2025-07-28T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish poetry -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Taiston tiellä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Taiston tiellä

Runoja vaino- ja kumousvuosilta

Author: Larin-Kyösti

Release date: July 28, 2025 [eBook #76582]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto Oy, 1918

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/76582

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TAISTON TIELLÄ ***

language: Finnish

TAISTON TIELLÄ

Runoja vaino- ja kumousvuosilta

Kirj.

LARIN-KYÖSTI

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1918.

SISÄLLYS.

Taiston tiellä.
Etuvartiolla.
Vuoden vaihteessa.
Tuomiolla.
Joudu, joulu.
Metsämiehen pääsiäisnäky.
Varjojen kosto.
Kiinalainen uni.
Tappotantereella.
Tulivuori ja laava.
Memento!
Oma lupa, oma lupa.
Työ.
Simson ja Delila.
Kyllikin valitus.
Prometheus.
Enteitä.
Oi, vapaa Suomi.
Kunnian korkea laulu.
Lippulaulu.
Punainen yö.
Hakkaa päälle.
Jakobin paini.
Pois vieras valta.
Päämiehille.
Kalman kentällä.
Hämeen-rykmentin marssi.
Velton Vanjan sodankäynti.
Morituri te satutant!
Saapuville sankareille.
Sotasäkeitä.
Työn laulu.
Juhannus.
Sakari Topelius.
Vapaa kannel.

TAISTON TIELLÄ.

Veri soi, se käy ja kuohuu,
käy kuin viini villi vaisto,
eestä mun tai eestä sun!
Kestätkö sä kamppailun?
Kuinka loppuu turman taisto?

Taistellen saat tulta, terää,
kunnia on taistoon kuolla,
eestä mun tai eestä sun!
Kestätkö sä kamppailun,
kurja, jollet maatas puolla!

Heitä hullut, heikot naiset,
jotka oman heimon hylkää!
Eestä mun tai eestä sun!
Kun sä kestit kamppailun,
impes kruunaa sua kuin ylkää.

Iske ennenkuin sun iskee
vihamies, mi tarjoo armon,
eestä mun tai eestä sun!
Kun sä kestät kamppailun,
saat kuin sadan miehen tarmon!

Eteenpäin! Ei miehet murru,
kaikki kasvaa suureen soittoon,
eestä mun tai eestä sun!
Kansa kestää kamppailun,
kaatukaa tai käykää voittoon!

ETUVARTIOLLA.

Etuvartija, torvi on soinut,
on vaarassa, vaarassa maa,
eikö vapaus voinut,

Etuvartija, hetki on lyönyt,
soi, toitota, torvi, ja soi,
sanan vieras valta on syönyt,
omat petturit turmamme toi!

Etuvartija, riettahat roistot
sydäniskuja rintaamme lyö,
yli raunion liehuvat loistot,
yli kansamme kaartuuko yö?!

Etuvartija, lieskoja liehuu,
kodit polttaa ne parhaillaan,
pedot ihmisten rinnoissa riehuu,
ja nälkä nyt käy yli maan!

Etuvartija, herää, herää,
vihamies monen ystävän kaas.
sotatorvella kansani kerää,
niin voittavi vapaus taas!

Etuvartija, nyt sota soittaa,
nyt et paikalta väistyä saa.
kerran vapaus kuitenkin voittaa,
ja vapaa on syntymämaa!

Oulunkylä, tammik. 1918.

VUODEN VAIHTEESSA.

Kaksioista tummaa kertaa kello lyö.
kun juhlapöytään istuu suuri suku,
jo hämyyn häipyi vuoden viime yö,
sen varjoon kohtaloiden kolkko luku.

Ja vanhus lukee: »Kaikki koossa lie,
mut pöydän luona nyt on tyhjä tuoli,
maan iloisia maan uneen hauta vie.
on poissa nuorin, joka kesken kuoli.

Miks on niin hiljaista? — Vain sydän lyö. —
Ei iltatähtikään kuin ennen loista.
on meitä kolmetoista, keski-yö
on mennyt, vuosi kurja: kolmetoista!

Sen musta numero on onneton,
ei rauhan töitä tämä luku suosi,
se sodan, sorron muistomerkki on.
tää onneton ja varjon valju vuosi!

Nyt elon pöytään kansa kokoontuu,
on tyhjä tuoli, viime vuosi vainaa,
ei unta suo, kun silmät sulkeuu,
kuin painajainen kammottaa ja painaa!

Kuin valekuollut käärinliinoissaan
se keskellämme käy ja uhkaa,
se käy kuin kummitus ja miekallaan
lyö, polttaa, murhaa, jättää taakseen tuhkaa.

Se täyttää haudat sekä vankilat.
se raastaa miehet, jotka pyhää palvoo,
se polkee pienet, viepi vartijat.
mi maataan suojaten yöt yksin valvoo.

Pois vaivu hautaas, kurja kummitus,
jo taivaalla on uuden aamun rusko,
lyö varjos Kaikkeuden kimallus,
ja vahvat vuoret siirtää ihmisusko!

Sä hirmuhaamu, viittaavan sun näin,
ens vuonna mennä kenenkä on vuoro?
— Yö valkenee, ja nuoret seppelpäin
käy laaksoon laulaen, soi kevätkuoro!

Ja vanhin maljan juo ja rikkoo sen:
»Uus vuosi, sulle tahdon maljan nostaa,
käy yli yön ja pimeen pahuuden,
mi itse itsellensä kerran kostaa!

Maan perii lapset töin ja unelmin,
ne kantaa kohtaloita uuden suvun,
ne piirtää suorin, suurin kirjaimin
maan kivi-otsaan uuden onnen luvun.

Lammin Ronnissa 1913.

TUOMIOLLA.

Ja tribunaalin eessä seisoi nuor' Lucile
kuin muinoin ylväs Rooman nainen,
syytöksen luki Fouquier-Tinville,
vait seisoi Robespierre, tuo kansalainen
min musta lempi muinoin sykki suotta,
nyt vihaa kantain sitte monta vuotta.

Lucile Desmoulins kun kuuli tuomion,
nyt kauniin tyynnä katsoi kuolemaansa.
— »Täss' seison», lausui, »työnne tehty on;
mun mieheni, mi tahtoi isänmaansa
vapahtaa tyranneista, teloititte
syytteeseen syyttömän mun saitte sitte.

— Mies uljain uhmas teitä yksinään,
kuollessaan kiharaani kiersi käsissään,
niin giljotiini katkoi kookkaan pään,
kun raaka roskajoukko ulvoi päissään.
Niin Robespierre nyt kuolon kenttää niittää,
näin vapaudesta saamme sua kiittää!

— Mua turhaan piiluinesi peloitat,
mua lemmit, tiedän, siks ei nouse pääni,
sen samaan terään kohta teloitat,
möit vapauden, nyt herjaat häpeääni,
kuin Juudas petit vallankumouksen,
pian kuulet kansas kurjan kirouksen!

— Te kurjat pelkurit, te murhaajat,
nyt vuodatatte naisen verta
kuin miehensä, oi, konnat katalat,
sen itse vuodattaa te saatte kerta,
kun vallaks väärensitte kansan lait;
miks, Robespierre, oot kalvas, viekkaan vait?

— Maan petturit, ma teille muistutan
Lucretiaa, min vialtuuden veri
tyrannein päälle kantoi kuoleman,
ne herruuden vain häväistäkseen peri,
Roomasta Tarquinit hän hääti kostain,
kautt' aikain In tyrannos huudon nostain.

— Mun vereni niin huutaa teille myös,
se murtaa, murskaa hirmuvallan vainon,
niin päättyy, Robespierre, sun verityös.
jo tunnet tuomiosi tuskan painon.
Iloitse ikirakas isänmaamme,
pian täyden, vahvan vapauden saamme!»

Pää pystyssä hän poistui, sanat soi.
ja syytös sydämiä veriin viilsi,
yökatseen Robespierreen kansa loi,
mut monen silmäss' salaa kyynel kiilsi.
Ja Robespierre loi julmat silmät kiinni
kuin yllä pään jo välkkyis giljotiini.

Oulunkylässä 20 p. syysk. vallankumousvuonna 1917.

JOUDU, JOULU.

Joudu, joulukulta,
sytytä jo tulta
lasten riemuks kuusen kynttilään,
luo jo rauha työhön,
loista yöhön,
tuiman talven hyiseen hämärään!

Joudu joka taloon,
nosta kaikki valoon,
mikä sortui, uupui uskossaan,
nosta murhemieltä,
auta tieltä
langennutta tähtiin luottamaan!

Laula lohdun loihdut,
nosta rauhan soihdut
yli suuren, synkän maailman,
poista sodan sauhut.
kaikki kauhut,
kaikki tuskat ajan ankaran!

Joulu, vanha tuttu.
kerro meille juttu,
jonka lasna mummot tarinoi,
kuinka kulki kerran
kanssa Herran
pyhä Pietari ja kapinoi:

»Tämä maa on myöty.
tämä kansa lyöty
kärsimyksen puutaan kantamaan.
täällä henki hyytyy.
tunto tyytyy,
kalistamaan orjan kahleitaan.» —

Haastoi henki Herran:
»Löin ma kansan kerran,
nyt sen nöyryydestä nousta suon,
kunnialla kostan,
kansan nostan,
vapaan, kauniin Kaanaan sille luon.

Että täyttyis taika,
syntyis uusi aika,
täysi tunnus suurten unelmain,
ettei riehu vaino,
käskyn paino,
uusi Herodes, mi rikkoo lain!»

— Niin se taru kuultiin,
joka joulun luultiin
tuovan turvaa Pohjan pimeään. —
Joudu joulukulta,
sytytä jo tulta
kansan vapauden kynttilään!

Oulunkylässä 1917.

METSÄMIEHEN PÄÄSIÄISNÄKY.

Kuin nytkin valvoin rakonuotiolla,
mi hiljaa hiiltyi, tulta hiljaa hoidin,
ja rahkasuolla, sula-suvannolla
soi tuhatäänin metsoin sorja soidin.

Ei risun risahdusta aamu-yössä,
puut piti pyhää pitkää pääsiäistä,
ma yksin riistaa väijyin surman työssä,
yön kaste välkkyi pyssynpiipun päistä.

Ei laukea, ei lennä lintuun luoti
kuin suojais sitä joku outo taika,
sin' yönä vapahtajan veri vuoti,
ja syntyi avaruuteen uusi aika.

Mun oli outo olla surman soilla,
ja aatos kulki teitään monin mutkin,
kuin mykkä lintu huojui hartioilla,
niin tulevia, enteitä mä tutkin.

Nyt korva kaukaa kummat äänet kuuli,
soi niinkuin pörriäisen ennusääni.
maa kohisi kuin nousis myrskyn tuuli,
kuin hartain huumein haltioittain pääni.

Jo taivaanrantaa kiirastulen valo
yön portit punersi ja säkenöiden
taas itään kääntyi laaja kulonpalo
ylt'yleen pilvein piirit ympäröiden.

Ja takaa harjanteen ja Hiidenkummun
näin kuusten takaa vihan väläyksen,
maan ääni kiersi, kuulin kaukaa rummun,
kun metsä huokui raskaan hengähdyksen.

Nyt norot notkui, tömähtivät töyryt,
näin rautaratsut, pitkät piikit siirsi
pois oksat, hirviöiden hiiden höyryt
pois siunasin ja käsi ristin piirsi.

Ma hieroin silmää, oi, mi näky kumma,
vöin välkkyi kultaa kaikki pilvenpäärmeet.
ja eellä kulki tulipatsas tumma,
sen taitse ilmestyksen louhikäärmeet.

Näin taivaan valkeuden sotajoukot
ja lumenloistavina ratsut hohti,
ne täytti kaikki pilvilinnain loukot,
ja suuri keisari ne taistoon johti.

Näin neljä kotkaa, jotka viiriin piirtyi,
näin kyyhkyn-kehyksiset ilmalaivat,
näin legioonat, rivit syrjään siirtyi,
ne aavemuodon taivaan alla saivat.

Ja keisarilla käissä risti väikkyi,
vain siihen katsoi miljoonainen saatto,
pois louhikäärmeet pitkin purstoin säikkyi,
ma muistin, oli pääsiäisen aalto. —

Mut korven takaa hornan soitto kaikui,
ja esiin hyökkäs moni musta pistin,
kun yli vaaran sotatorvet raikui
kuin uhmaks uskon, rakkauden ristin.

Siell' tuli punapäisten hurtat hurjat,
maan synnin sotajoukko metsät täyttäin,
näin raa'at rosvot, roskajoukot kurjat,
ne kiros taivaan nyrkkiänsä näyttäin.

Suursilmä-tykit nousi kukkuloille,
ne ampui ilmaan, salamoita sinkui.
maa vonkui, pauhu, pauke saarsi soille,
ja myrkkyluodit vesaikkoihin vinkui.

Ja punaviitassansa kukkulalla
mies musta seisoi, tähyi taivahalle.
näin verinaarmut onton otsan alla,
näin sielun katseen, myydyn saatanalle.

Hän viittoi, johti joukot suotta surmaan,
kun kääntyi, maailmoiden meno kääntyi,
hän kiihti halvat halut hengen hurmaan,
kun oman tyhjyytensä töihin nääntyi.

Ja valheen voimin kansan sotiin nostain
hän lupas leipää, onnen aikaa uutta,
mut omaa kurjaa kostoaan vain kostain
hän kylvi kaikkialle katkeruutta.

Sokaisten kansan ujon, suuren sielun
sen verkoihin vei ja taistoon turhaan,
hän paljasti vain ammottavan nielun,
vei tuskan tieltä sielun itsemurhaan.

Hän antoi käskyn, alas jyrkännettä
kolisten sotavaunut laaksoon vyöri.
ja satoi taivaasta kuin tulivettä,
kuin muurahaiset mustat maassa hyöri.

Hän kiros avaruuden aamuruskon
ja vannoi valan maailmoita vastaan,
toi kansakuntiin mustan mahdin uskon,
mut omaa valtaa valvoi ainoastaan.

Jyrähti niinkuin aukeis vanhat haudat
ja meri vuoreen viskais toisen vuoren,
löi tulivaarut, raanakivet raudat
murskaten möyri kaiken elon nuoren.

Välillä valkoisten ja punapäiden
nyt kävi taisto, valon varma voitto,
pois mustat ohi marssi, näky näiden
mua kammotti, kun sammui surman soitto.

Kuin paeten nyt töitään, tuomioitaan,
mi pilven päältä tulilausein pauhaa,
ne rotkon turvaa etsi, sotki soitaan
kuin sellaiset, mi synneilt' ei saa rauhaa.

Ne kaatui, juoksi, kaatui kuollen nurmeen,
näin monet ystävät ja paljon muita,
mi kotimaansa hankeen heitti hurmeen,
kun keskenään ne takoi tappeluita.

Ne yhtyi, yltyi kahakoihin kuumiin,
päämiehensä ne tappoi, veljet veivät,
ne kultaa riisti, ryösti paljaaks ruumiin,
maat, mökit polttain, syöden köyhäin leivät.

Niin ohi kiitäin sodan varjot vaipui,
kuin hulluudessaan hurjat hätää huusi,
pois veriin piestyt pajut tieltä taipui,
kuin häpeäänsä huojui vanha kuusi.

Ja metsä huokasi kuin rikoksilla
ois häiritty sen alku-aikain unta,
kuin rutto riehuis salon soitimilla
ja kärsis ihminen kuin luomakunta.

Niin vaino verivaot kenttiin kynti
ja rämeet ryvelti se punaviiruun.
sen jälkeen astui Nälkä, seuras Synti,
yön jälkijoukko sai nyt kiivaan kiiruun.

Niin paljon kaatuneita kankahalla.
siin' oli poika noussut isää vastaan,
verissä vanhus juoksuhaudan alla,
tuoss' äiti sulki syliin sankarlastaan.

Niin vihamies kuin ystäväkin yksin
viet' uupuissaankin raivoissansa raastoi,
kuin valekuolleet maaten vieretyksin
ja huulet kuoltuakin vihaa haastoi.

Ja tuli korppi, haaskan saastasiipi
ja yli seudun löyhkän hengen heitti,
maahiiri nousi, yössä hukka hiipi,
ja muurahainen kaiken kurjan peitti.

Nyt yksin ratsastaja outo mailla,
mi aina ampuu varmaan mustaan maaliin,
kuningas Kuolo kruunun kultaa vailla
pois laukkas laskettuaan surman saaliin.

Mut avaruuden yli astui aamu,
jäi taivaan sotajoukot puuntoon pilven,
ruhtinas rauhanjalo, heljä haamu
päin aurinkoa nosti kultakilven — —

Enkeli liehui valkein sädesiivin
kuin Luojan laulu yllä ylistyksen,
pois hämärässä ristitieltä hiivin,
ja pilvet peitti ihme-ilmestyksen.

Kuin häikäistynä vielä kauan valvoin
ja mietin rauhan töitä, sielun sotaa,
suon lampi päilyi kajastavin kalvoin,
kun kuudan ohensi jo kulta-otaa.

Tää tietää monta suurta sotavuotta,
maan vaivaa, nälkää, kansain kamppausta,
kun sodittu on tyhjän tähden suotta,
taas ihmishenki hakee sovitusta.

Oi, kumma näky, kumma pääsiäinen,
oi, koska rauhaan pääsee ihmiskunta,
koin kirkas toivontähti yksinäinen
vain tietää, mik' on totta, mikä unta! —

Oulunkylässä. 7.4.18.

VARJOJEN KOSTO.

[Gustava Sofia Hjärne, Viaporin upseerin Gustav Hjärnen puoliso, joka v. 1808 vehkeili venäläisten kanssa myötävaikuttaen linnoituksen antautumiseen.]

Ja Hjärnen rouva raivoissaan
yöks kammionsa sulki,
hän seisahtui ja kuunnellen
hän urkki unta uudinten.
syyssynkkää yötä,
taas kulki, kulki,
mut mustin miettein varjo väilyi myötä.

Kakstoista tornin kello löi
nyt Viaporin linnan,
kun vahtitulta tuijottain
hän vaipui ajatuksiin ain.
yön häpeäänsä
ja raivon rinnan,
taas nosti pystyyn petollisen päänsä.

Hän näki aina saman näyn
öin ilmestyneen ammoin,
ja aavevaunut kuullessaan
hän voihki yksin vuoteellaan. —
yön naamiaisiin
hän katsoi kammoin
kuin yhä yltyis juoniin petomaisiin.

Hän näki nuoren ruhtinaan,
tuon viekkaan venäläisen,
min kanssa kisat, leikit löi
ja isänmaansa onnen möi,
möi kullan soittoon
sen joukon jäisen.
mi vielä taistoss' uskoi varmaan voittoon.

Möi Suomen lukon, Viaporin,
syin miesten valat väänsi
näin pettäin sankar-unelmat.
kun kahlehdittiin kanuunat,
mies aseen heitti,
pois päänsä käänsi
ja jäällä itki, kasvot käsiin peitti.

Suupieless' ilme ilkeä
hän kuiskaa konnantöistä,
hän avaa aarrearkkujaan.
hän laskee juudaan rupliaan
kuin varas työssä,
kun kynttilöistä
käy outo kalman katku yössä.

Ja kattokruunu kimmeltää,
soi niinkuin vaunut vierii… —
hän tanssii helmet hiuksillaan
luo käärmekatse-ruhtinaan,
ja huntu huiskaa,
kuin kuiluun kierii
ja korviin kavaluuden kirot kuiskaa.

Ken kolkutti?… Hän kavahtaa
kuin salamurha-miestä…
Pois kiusaaja… sa aave liet,
kai mestattavaks vaimon viet,
mi petti maansa…! —
Hän huokuu hiestä,
taas nauraa, uupuu valhe-unelmaansa.

— »Ma chère… >mon Dieu, o, mon ami!» …
… »Oi, ruhtinas, ne luulee…
— Ens yönä annan avaimen!» —
— »Ah, Viaporin arvoinen,
… ma dame, on syynne…
yön korvat kuulee…
kuin linna antaudun syleilyynne.» —

Hahhaa! Hän nauroi untaan taas.
Ken kultavakkaa kilkkaa! —
Kai palvelijatar kuuntelee.
ja ovi naurain narisee,
yön äänet hukkuu.
kai piiat pilkkaa…
hän tutkii, tokko väki vielä nukkuu.

Hän kätkee kasvot naamioin,
yön valkovaippa yllään
hän hiipii kantain kynttilää
ja piikojansa peljättää
kuin tornin aave
yökävelyllään,
on huulillaan kuin hyinen hornan haave. —

Ei ääntä . .. kadut tyhjät on.
hän syytökset voi sietää.
yö vait on… kuollut ruhtinas,
lie valtijoiden valtijas.
vai onko mitään,
mi kaikki tietää…?
Hän yli Viaporin katsoo itään.

Nyt Harakalta yli jään
kuin sotajoukko kulkee,
se värjyy, hiipii häpeissään,
pui kylmennyttä nyrkkiään,
soi portinraudat,
yön aaveet sulkee
tien hältä, niinkuin aukeis sankar-haudat.

Nyt rappusissa rytisee,
soi kiivaat kiroukset,
ja kylmät kädet kolkuttaa,
hän petoksestaan palkan saa,
näin päättyy retki.
jo aukee ukset,
on tullut tuomion ja tilin hetki…!

Hän lukonkahvaan tarraantuu.
Ne tahtoo, tahtoo kostaa!
Yön rikoksen ne tumman ties — —
on siellä Hjärne, lesken mies,
hän murtaa oven
ja säilän nostaa,
sen verikatsein aikoo pistää poveen:

»Maan portto, kurja nainen, oi,
käy, kuule, tykit pauhaa,
sä kalliit vihkisanas söit,
maan sortajalle maasi möit
ja heimon hurmeen,
et haudan rauhaa
suo vainajille nukkuneille nurmeen.

Kiroten nimes mainitkoot
maan äidit, laulut lasten,
ei ennen sielus rauhaa saa
kuin vieraan vallan murskaa maa,
saa vapauden kalliin,
valoa vasten
maan viiri väikkyy Viaporin valliin!»

»Käy kuoloon, vuotees valmista,
käy kuoloon!», huudot kaikaa.
»On tappiomme syntis syy!»
Hän lattialle lyyhistyy,
suu syitä syytää,
viel' armon aikaa
hän polvin maassa pelokkaana pyytää.

Mut tyhjä nauru vastaan soi,
vain oma ääni ilkkuu,
jo sammuu kalman kynttilät,
niin turhat toiveet häipyvät,
kuin helvetistä
yön valot vilkkuu
jään yli Viaporin pistimistä.

Ken siellä? Taas hän kavahtaa.
Oi, Jumalanko haamun
hän näki takaa taivahan
tai paini kanssa kuoleman?
Pois haamu haipui
ja alla aamun
hän kuollen salin kynnykselle vaipui.

Ja samaan aikaan, kerrotaan,
kun ovi murrettihin,
yön oudot vaunut vieri pois
kuin mustat orhit eessä ois
pois pitkin merta,
ei tietty, mihin,
ja Viaporin yllä välkkyi verta. —

Oulunkylässä 31.3.18.

KIINALAINEN UNI.

Ja Kiinan hallitsija Kuangsu
jo kauan nukkui, näki unta,
niin viikot, vuodet meni menoaan,
myös unessa on suuri valtakunta.

Päämandariinina on Tshing-tshung-sha,
on silo miehen revonnaama,
tuo keisar'äidin vanha suosikki
on ennen muinoin ollut dalai-lama.

Hän leivän, suolan silt' on kieltänyt,
vain opiumia hän jakaa,
on periaate politiikassaan:
ei syntiä tee se, ken aina makaa.

Mut siitä paholainen kiivastui
ja käytti kiihoituksen taikaa,
hän kansan herätti, se muisti nyt
taas vanhain hallitsijain aikaa.

Hän kansan korviin salaa kuiskutti:
»Ei keisar' unijuomaa hanki,
kas valekuollut on jo keisari,
on äitinsä ja viekkaan Tshingin vanki.»

Hän yksin valvoo, yksin vallitsee,
hän urkkijoillaan joukot ohjaa,
hän vinokkailla mandelsilmillään
on tutkiskellut kansansielun pohjaa.

Ja kansa vaelsi nyt Pekingiin:
»Miss' on hän, keisarimme suurin,
ei täällä enää kukaan unta saa.
ja päivä paistaa yli kiinanmuurin.

Me emme vapautta vaadikkaan,
on piiskoista jo niskat norjat,
mut meille keisarimme näyttäkää,
niin oomme taas kuin ennen nöyrät orjat!»

— Tshing väänsi keltaisia käsiään:
»On rappiolla kansan kunto!»
— Hän herätti sen sairaan keisarin,
min sydäntä syö käärme: omatunto.

Luo akkunan Kuang nyt hoipersi,
kuin nukke nyökytti hän päätään,
ja kansa huusi sekä hurrasi:
»oi, katso, vielä keisarimme säätää!

Oi, taivaan poika, nyt me näämme sun,
taas matoina me madelkaamme,
sun vinot silmäs vielä auki on,
siis vielä kauan nukkua me saamme!»

— Mut vuoteellensa kaatui keisari,
tuo heikko, hauras poika taivaan,
hän sopersi: »Tshing, unijuomaa tuo,
taas sydäntäni vanha käärme kaivaa!»

Tshing juoman toi ja puhui, lohdutti:
»Sire! Täm' on pahaa unta vainen!»
Mut nurkass' seisoo hiljaa hihittäin
se vanha koiransilmä paholainen.

Hämeenlinnassa v. 1905.

TAPPOTANTEREELLA.

Ne saapuvat mustissa harsoissaan
yli kenttien kuolemantarhaan,
yön valkeat vaimot vaiteliaat
ne vanheni liian varhaan.

Ne tuutivat tummia tuskiaan,
ne kaivavat kuolleitansa,
kun varjot kuoleman kenttiä käy
ja kun päivä on laskussansa.

Ne kääntävät kasvonsa itään päin
ja ne painuvat polvillensa,
iät itkien rauhatta rakkaintaan
pois siirtyvät suruinensa.

Niin hiljaa ne käy kuin kuolema käy,
kun aurinko on niin ankee,
veri-yöstä kuin koskaan ei nousta vois
sen viimeiset säteet lankee.

Kevättalvella 1917

TULIVUORI JA LAAVA.

Laava:

Sinä olet tuli nuori,
minä oon jo kylmä kuori,
tunne, joka muuttui mustaksi jääksi.

Tuli:

Kohta puut jo päälläs häilyy,
lemmen kukat puissa päilyy,
minä olen sydän, sinä luotu pääksi.

Laava:

Minä musta laine, laava,
arpeentunut aikain haava,
murskaa jo metsä, mi päiväni peittää!

Tuli:

Minä en saa rauhaa,
onkaloissain pauhaa,
tahdon sinut uudestaan nyt laavaan
pohjaan heittää..

Laava:

Nosta minut taasen syliin,
syöksykäämme alas kyliin,
nostakaamme ilmoille kuoleman kauhu.

Tuli:

Vaikka vielä kerran hyydyt,
kohtaloosi, kurja, tyydyt,
nouskoon äiti-auringolle uumenehen sauhu.

Laava:

Sinä valkea, minä musta,
helvettisi heijastusta
taivahan tähdille vielä näyttää.

Tuli:

Nyt jo ma taivaan näen,
nyt käyn hävittäen,
tulkoon siis loppu, joka kaiken tyhjän täyttää!

MEMENTO!

Oi, kurjat naiset,
mi maanne möitte,
kun löyhän lempenne
sanat söitte,
te käärmeenlaiset,
ei teillä kurjilla kunniaa,
ja vieras teille on synnyinmaa!

Teit' yöhön raastaa
maan muukalaiset,
ne valhein vannoen
syytää saastaa,
te irstaat naiset,
te käytte pilkasta petoksiin,
kuin itse petitte, käyköön niin!

Te käytte teitä
yön myrkkymielin
ja soperratte
nyt vierain kielin;
ei harsot peitä,
ei ilkka haihduta häpeää,
min tahra tarttuen sieluun jää.

Nyt teitä huumaa
vain kiilto, keima,
jo otsillanne
on lutkan leima,
on ruumis ruumaa,
mi terveet turmellen myrkyttää,
kun tauti laajalti leviää!

Kun kantain iestä
te jäätte yksin,
käy kurjuus kanssanne
vieretyksin,
ei kunnon miestä,
mi liittyis lempenne kohtaloon,
te kurjat, hukutte hunninkoon!

Ei harmaat hapset
suo teille suojaa,
ei teill' oo taivasta,
ei oo luojaa,
ja lehtolapset
teit' inhoo, kiroo ja lokaan lyö,
ja haudan peittävi unho, yö!

Oi, häpeäänne,
te kurjat naiset,
maan portot palkatut,
käärmeenlaiset,
nyt kohoo päänne,
sen minne laskette, tietää ken,
kun tulee tuomio viimeinen!

Kevätkesällä 1917.

OMA TUPA, OMA LUPA.

Ne tahtoi mun tupaani tulla
maan muukalaiset nuo,
sen riemuni tahtoi ne ryöstää,
mikä vielä on jäljellä mulla,
mikä vapaaksi mieheks mun luo.

Ne tahtoi mun rauhani raastaa
yön rosvojoukkoineen,
ja vallalla voiman ja vainon
ne ois syytäneet seiniini saastaa,
tuvan tuominnut taudeilleen.

Kun soitti jo vapausvirsi,
tuvan, tyyssijan lemmelle loin,
ase käissä mä tunkijan torjun,
viel' ei horjunut harjahirsi,
vapauttani vartioin!

Poroks polttain ne syöksyisi kotiin,
ne hukuttaisi heimon ja maan,
ne raiskaisi rakkaimpamme,
niin ne sortuvat suuriin sotiin,
valon vallat on valveillaan.

Ja Luoja kun rangaisten nostaa
käden taivaalle, leimulla lyö,
hän sortajat saastaansa suistaa,
niin kansojen Herra kostaa,
kun täyttyy tuomion työ!

Oulunkylä, kesällä 1917.

TYÖ.

Työ pyhä, puhtain,
sä lahja Luojan,
ei taakka juhtain
vaan työ, mi mieheksi miehen luo,
ja elontaistossa toivon tuo,
suo sulle suojan!

Työ aateloittaa.
ei kilvet, kalvat,
työ kaikki voittaa,
työ alennuksesta arvoon vie,
työ mahdottomaan on murtotie,
lyö halut halvat.

Työ erheet estää,
työ kansan kerää,
työn kunto kestää,
kun karut kourat maan moukaroi,
työn runsautta kun runo soi.
ja henki herää. —

Työ siunaa yösi,
ain antaa lohdun,
kun päättyi työsi,
työasees aatosta kunnioi,
sun Luojan valkeus vapaaks loi
jo kautta kohdun.

Työ eestä maasi,
työ vastus vainon,
mi onnes kaasi.
työ iloks kaikkien ihmisten,
työ ensimmäinen ja viimeinen
lyö päältään painon.

Työn sukukunta,
maat, ahkeroikaa,
työn suurta unta,
työn, tahdon tarmolle kunniaa,
maan vapautta te valvokaa,
työn säkeet soikaa!

Oulunkylä 20.5.17.

SIMSON JA DELILA.

Ja Simsonin Delila kiehtoi huoneessaan,
hän piti pyhän miehen päätä polvellaan;
— »Oi, miss' on voimas, ilmoita se ilokseni,
niin sinun kanssas on mun koko sydämeni!»
Niin kuiskas sorja Sorekin Delila
ain huulillansa petollinen pila.

Sen yön Delilan syliss' Simson hekumoi
ja nukkui, viekas portto hiukset palmikoi
näin kostain rakkauden vihan työllä,
päämiehet ajoi hältä salaa hiukset yöllä,
ja Simson, ennen suurna voimassansa,
nyt vangittuna heräs unestansa.

Kahleissa Simson vietiin Gasan vankilaan
ja soaistiin, mut hiukset kasvoi uudestaan.
hän tuotiin templiin, juhlaan filistealaisten,
Delila istui siellä kanssa heimon naisten.
Ei Simson tiennyt vielä voimastansa
kuin vasta herännyt ois unestansa.

Ja papit käski Simsonin nyt soittamaan,
hän pilarien luona seisoi kahleissaan,
ja papit lauloi: »kiitos, Dagon, jumalamme,
maan hävittäjä Simson on nyt vallassamme!»
— »Miss' on nyt voimasi», ilkamoi Delila
ain huulillansa petollinen pila.

Delilan äänen kuuli Simson soittaissaan
ja templin pilareihin työnsi harteillaan:
»Oi, Herra, väkevöitä viattoman verta,
lyö vihamiehet, auta mua viime kerta!»
Taas suurna Simson seisoi voimassansa,
kun kansa ilkkui hänen soittoansa.

»Delila, rakkaus on haihtunut kuin yö,
nyt kansalles ja sulle koston hetki lyö,
mun möit, mut voiman syytä sittenkään et tiennyt,
veit suortuvat, et uskon voimaa vienyt!»
Ja kaikki kansa nauroi, myös Delila
ain huulillansa petollinen pila.

Nyt Simson nousi, tarttui kahteen pilariin,
ja huone kaatui, kansa suistui temppeliin,
mut uhrimaljan eteen murskaantui Delila
huulilla hyhmettynyt, petollinen pila.
Niin pyhä oli Simson voimassansa,
löi itse sortuissansa sortajansa.

KYLLIKIN VALITUS.

Kalskutan minä kangastain
ja katselen pohjan puoleen,
suuri mun sulhoni sotaa käy,
vielä ei kotiin kulkevan näy,
jäin yksin yöhön ja huoleen.

Kirjailen minä kangastain,
luon miekkoja, keihäänpäitä,
kultia kuun sekä tähtiä yön,
henkeni helmiä talvisen työn,
kumu kertoo Pohjolan häitä.

Kankaani häikseni häikäisin,
on kirjava kankaani päärme,
vuode on kylmä ja koskematon.
toinen morsian mielessä on,
sydän sillä on syötetty käärme.

Katselen minä kangastain,
en selviä silmuni päistä,
haaveeni sekoo ja hämmentää,
kaipaan kotkaani kiitävää,
sotilietoa Lemminkäistä.

Kalskutan minä kangastain,
kun neijet ne kisaan kiihtyy,
kannel kauniisti kilkattaa,
en minä tannerta tanhuta saa,
minun mieleni murheissa viihtyy.

Turhaan ma kalskutan kangastain,
en näe minä ystävä-ylkää,
surren sukkula loimihin lyö,
pitkät on puhteet, synkkä on yö,
ei varjot vaimoa hylkää.

Kankaani laskos lainehtii,
joko soutaa sulhoni merta,
ilta jo ruskon loimihin luo,
pilviltä virtaa hurmevuo.
ja jo niisille vuotaa verta?

Kauhusta kankaani kangistuu,
oi, seiso, seiso jo, pirta.
elämän rannalla Kaukoni nään,
varjossa valkean joutsenen pään,
ja tummuu Tuonelan virta!

Kankaani mustuvi muodoltaan,
manan aallot huuhtovat hiekkaa,
joutsenen joikuvan kuulin kai,
Kaukoni kalmalta iskun sai.
mut vielä hän mittaa miekkaa.

Katkesi kankaani langanpää.
käy vainaiden valkea saatto,
loppuiko lempeni laulu jo,
sammuiko armas aurinko,
oi, auta, taivahan taatto!

PROMETHEUS.

Mun kytkitte kallioon,
te julmat jumalat,
te taivaan tulessa päilyvät.
kuin taivaan tuulet häilyvät.
Mut vielä mä elossa oon! —
Ma tahdoin taivaanne siirtää sijoiltaan,
pois sukunne tahdoin siirtää,
tulikirjaimin taivaalle ylitse maan
ma tahdoin lankeemuksenne piirtää.

Ma oisin tulenne ryöstänyt. —
Oi, huudanko hukkaan yöstä nyt,
ma huudan, ma tahdon kostaa,
itse itseni tahdon nostaa,
taas valkean välkkyväks tahdon maan,
ei enää saa nyt olla yötä,
mi ihmiskuntaa painaa,
on ikivoima myötä,
on liekkinne vain lainaa,
mut jälleen mä järkytän taivahan tien,
ikiajoiksi silloin valkeanne vien,
iki-yössä te itse ilkkua saatte,
nyt nukkukaatte!

Te vallan kanssanne jaoitte,
mut mulle te kahleet taoille,
kun näin, mik' on teissä tyhjää ja tuhmaa,
ja mik' on ikuisinta,
on vieläkin uskoni otsaa ja uhmaa,
soi rajoilta riemua rinta,
te ette mun tuliani ryöstä,
vaikka voitte mun taasen syöstä
maan usvain uumenhautaan
ja kytkeä mun rautaan.
Mut tulta, tulta
ei viedä multa,
se yössä ja jäässäkin palaa,
se astuu auringon alaa,
sen hehku huipuilla hohtaa
ja katseenne katseena kohtaa. —

Mun henkeni teitä ei pelkää,
en köyristä selkää,
voi taivaanne hulme hiiltyä,
on itsessäni kipinä,
mi tyhjät taivahal sytyttäis.
vain kaiken kaaos jälkeen jäis,
teitä heikko pelkonne estää,
vielä voin minä kironne kestää,
sillä olenhan jotain
kuin tekin kaiken alkujuurta,
kuin tekin suurta,
en unta, mut sankari sotain:
te itse kammotte kostonne työtä,
te itse itkette ikuista yötä,
mi syöksee valtanne vaivaan
ja kaataa taivaan.

Taas taistelen valtanne vääryyttä vastaan,
minä katkaisen kahleeni nytkin,
iki-intoni mulla on voimana ainoastaan,
minä itse itseni kytkin,
mut nyt olen vapaa ma valheistain,
maa-emolta jättien taian ma sain,
avaruuksihin aatos singahtaa,
yli taivaiden kaikkeuspiirin taa,
ei aatosta riistetä aivoistain,
ikihengeltä iäks sen lahjaksi sain,
josta osa ma olin ja ketju ma oon,
olen aamusta nouseva aurinkoon
kuin kotkana kaartaen ylimmän tähden,
kun kerran ma leimuten liikkeelle lähden.

Mun neroni kapinoi,
kuin pitkäisen leimaus soi,
tekotemplinne horjuvat pylväät,
niin kaatuvat ynseät ylväät,
jotka uinuissaan
näin unhoitti maan.
Eikö kuolo jo korviinne soi,
ken tultanne vartijoi?
Ken tulenne loi,
sit' ei luoda voi.
se on alkujen alku, kun viel' oli yö.
se on luojansa itse ja luomistyö!
Miksei se jo kahleita katko? —
Te väistyitte kesken työn,
siks täytyy mun tehdä jatko.
Ma puhkasen yön
ja ma ponnahdan,
ma mustan mahtinne paljastan,
ma kahleet katkoan
ja sieppaan salaman,
sen mahtinne muurihin lingon
ja myrskyn siivillä singon
ylös ylhäisiin taivaisiin,
miss' ennenkin taisteltiin
iloks maan, iloks ihmislasten
ja onnen, ma käyn teitä vasten,
minä uuden uskon tuon
ja uudet lait minä luon,
minä ihminen, jumala minä.
Oi, kaikkeuden kaipaus,
oi, vapaus, oi, vapaus,
ihanuudet ne soivat ijäisinä,
minut valosta valheenne esti,
jota miljardivuosia kesti.
Tilinteon, ajan uuden uksella on
nyt hetki tullut tuomion.

Oi, kuulkaa, ette kuulleet te ennenkään
tätä tuskaa, mi murtaa nyt kahleet ja jään
joka nostaa onnehen oikeuden
ja syöksee valtaistuimen,
jolla istuu Zeus ja ruhtinoi,
mut itseään ei hallita voi. —

Oi, katsokaa,
taas ihana on maa.
kuin ennen Eedenissä
se säihkyy sätehissä.
Ma nään sen suuren näyn,
ja vapaana ma käyn,
ja minne katson, henki heilimöi.
ei ihminen nyt enää ikävöi,
on peto ystävä, mi äsken löi,
maan mato uudeks muodostuu,
ja puhuu puu.
niin aine henkeen hajoaa,
ja kukka sielun saa.
on yhtä taivas, maa.
kun verho katoaa,
lyö esteet altaan
ja vie ne valon valtaan.

Te julmat jumalat,
te taivaan tulessa päilyvät.
kuin taivaan tuulet häilyvät!
Joko kuulit siipien suhinaa
kun allasi syvällä uinuu maa,
suursyyllinen Zeus,
yli taivaan käy vapauden valkea koitto,
jymyn jyskeessä voimani voitto!
Prometheus
ma tulen, ma käyn ja te hukutte,
kun autuuden kyllyyttä nukutte,
voi, teitänne, kuin kulo kulen
ja riistän teiltä tulen!

Lammin Kuurikassa syksyllä 1916.

ENTEITÄ.

Maan puoleen korvan kallistan
ja kuuntelen, —
on niinkuin huokais vanha maa,
kun heimot hurmeen vuodattaa,
käy eellä enne etäinen. —

Maan puoleen korvan kallistan,
ma kuulen sen:
jo kopse kaukaa kumajaa,
niin vapahtaja ratsastaa,
maan vapahtaja valkoinen!

Maan puoleen hurme kallistuu
ja liljan luo
sen puhtaan lumenloistavan.
sen vapauden valkean,
mi tuskassamme turvan tuo.

Maan puoleen korvan kallistan
ja riemuitsen:
iloiten kärsi, isäinmaa,
jo taivaanrantaa ratsastaa
maan vapahtaja valkoinen!

Huhtikuun alussa 1918.

OI, VAPAA SUOMI.

Oi, vapaa Suomi, oi, kallis maani,
jo usko yhtyi mun unelmaani,
min lasna näin!
Nyt vapaa kantele, soi,
sit' ei sortaja kahlita voi,
käy, kansani, seppelpäin!

En soita sortoa, soita soimaa,
en vainon valtaa, mi kytki voimaa,
meit' orjuuttain;
nyt aukee alat niin aamunaavat,
nyt arpeen hautuvat vanhat haavat,
mi vuoti verta ain!

Meit' omat miehemme muille möivät
ja omat sudet ne meitä söivät,
myös susi sutta syö.
mut omat miehet myös kesti sen,
mi ain on voittona vapauden,
kun täyttyi tilin työ.

Niin sodan, sorron ja surman alla
nous tuhatjärvien tasavalta
nyt voittamaton,
päämäärään suureen sen vie
nyt kansojen kuninkaantie,
sen alku aamusta on!

Ja Luoja nostaa nyt kansain vaakaa,
hän suistaa kaiken, mi meiss' on raakaa,
sen nostaa kunniaan,
mi meiss' on kuntoa kestävää,
ja huuhtoo pois, mik' on pestävää
ja tahraa maineen ja maan.

Tää ei oo unta, on täyttä totta,
ei Suomi astu nyt auringotta.
käy vapaa maa
nyt veljesliittohon kansojen
ja kantaa kruunua vapauden,
mi vaatii ja velvoittaa.

Se tarmon terästä meiltä vaatii,
kun kansa itse nyt lait laatii,
kun synnyinmaan
nyt rikkiraastajat
yön yllytyksihin lyö,
kun vaikenee vapaana yö.
sekasortoon ne sortuvat.

Oi, Vallat, vaalikaa kansain lasta,
on vapaa kansamme vapaa vasta
kun itsensä voittaa se voi,
kun riidat raukee ja rauhan saa
ja iskut iskijä unhoittaa,
kun voitettu vaikeroi!

Oi, vapaa Suomi, oi, vapaa maani,
jo ihme täyttyi mun unelmaani.
min lasna näin.
sen uskon kansojen Luoja loi,
soi, vapaa kantele, soi,
käy, Suomeni, seppelpäin!

Oulunkylässä 6.1.1918.

KUNNIAN KORKEA LAULU.

(Omistettu maastakarkoitetuille.)

Kunnia niille, mi saivat
kestää vainojen vaivat,
tehkäämme kaikki nyt kunniaa!

Vietihin vankilan öihin
parhaat pakkotöihin,
onko se kunniaks kansan ja maan!

Kunnia niille, mi kaatui,
kirous niille, mi paatui
kaupiten ystävän kunniaa.

Häpeäpaalujen lautaan
piirtyy ne nimet ja hautaan
käyvät ne ilman kunniaa!

Ei saa mielin ja määrin
vieras valtias väärin
pettäen pilkata kunniaa.

Ei saa enään toiste
vallan viekas loiste
tahrata kansan kunniaa!

Ei saa pakko ja paino
mustien voimien vaino
surmaten sortaa kunniaa!

Kunnia niille, mi saivat
kestää vainojen vaivat,
tehkäämme kaikki nyt kunniaa!

LIPPULAULU.

Nyt liehu, lippu leijonan,
maan voiman vapaa vaate
maan huomenessa hulmukoon,
kun täyttyi työ ja aate!

Sun väris rauhaa lietsokoon,
ei vainon, vihan tulta,
sun vaakunasi välkkyköön
kuin Lapin kirkkain kulta!

Maan vaakuna nyt velvoittaa
nyt tartu hengen miekkaan,
kun kansan kruunu kimmeltää,
lyö luotaan vallan viekkaan!

Ei lippu verta vuotaa saa,
vaan niinkuin aamunrusko,
niin nouskoon hengenhehkussaan,
uus aika, uusi usko!

Sua suojaa vallat vakaiset
ja Suomen jalopeura,
ja ihmiskunnan ihanteet
ja kansas suuri seura.

Ja haudoillamme hohtakoon
sun väris, voiton viirit,
kun eläköötä juhlien
soi kaikki ilmapiirit.

Sun merkeissäsi mentäköön
nyt uuden taiston teitä,
se riemuamme rohkaiskoon,
kun murheet murtaa meitä!

Maan oikeutta valvokoon
sun nuori lippukuntas,
se vapauttas vaalikoon,
sun suurta suvun untas.

Sun luokses laulain kulkekoon
maa, kansa kaikkialta,
kun mustat mahdit lyöty on
ja vääryys, väkivalta!

Ejaa, sä lippu leijonan
ja vapaa vuosisata,
sun kansas kantaa kunniaan,
nyt tehkää kunniata!

PUNAINEN YÖ.

Yön kammo kaartaa
mun akkunaani. —
Taas veren vallalla vaino saartaa,
käy kautta maani.

Ma kuulen yöstä,
kun avaan uksen,
taas kaiun kaamean verityöstä,
yön laukauksen. — — —

Ja pistin väikkyy.
käy varjo tiellä.
ja hurjan hurtan kyyn silmät säikkyy
kuin verta vielä;

Ja hepo laukkaa
pois kauas jostain,
taas sala-ampujan pyssy paukkaa
sen maasta nostain. —

Oi, konnan työnä
maa verta vuoti!
Oi, sano, rauta, nyt minä yönä
käy minuun luoti! — — —

Oulunkylässä 29.1.1918.

HAKKAA PÄÄLLE!

Hakkaa päälle, pohjan poika,
puukollasi päihin lyö,
yltä, alta
hyökkää, heitä vierasvalta
rajan taa ja täytä työ!

Iske, että tanner tärskyy,
että kalman kalpa soi,
tuho torju,
meidän mies ei hurttaa horju,
meit' ei vieras voittaa voi!

Hakkaa päälle, anna tulla, raisut rivit rynnätkää, ryssäin saasta iäks itään syöskää maasta, ettei jälkeäkään jää!

Vilppulan ja Raudun urhot,
karskit kempit Pohjanmaan,
Hämeen hurjat
lyökää kavaltajat kurjat,
että kaikuu kautta maan!

Hakkaa päälle, pohjan poika,
hakkaa maahan muiston ties
kuinka kestäin,
ylivoimain vaarat estäin
voitti sorron Suomen mies!

Hakkaa päälle, pohjan poika,
kaikki murra, maahan lyö,
hakkaa, hakkaa
eestä Suomen rauhan rakkaan
vuosisatain suurin työ!

Oulunkylä 17.5.18.

JAKOBIN PAINI.

Läks poika taaton tuvasta
päin laajaa Pohjanmaata
kuin muinoin Suomen sotilas
läks taistoon, taatan taata.

»Oi, kurja poika!» kirot soi,
»nyt nostat kilven nurjan
maan, kansan voimaa vastahan,
siks vannon vihan hurjan!»

»Nyt vieras kansaa kiihoittaa,
siks, isä, taistoon lähden,
maan oikeuden onneksi,
maan vapauden tähden!»

Maa Vilppulassa voiton sai,
jo oli taisto laannut,
kaks miestä yössä kamppaili,
on isku iskun saanut.

Ne käy kuin karhut kamppailuun,
kuin uros suojaa lastaan,
kaks suomalaista sitkeää,
mies omaa isää vastaan.

Soi sama sota suonissaan,
yks veri yhteen vuotaa,
ne syöksyvät kuin syleilyyn,
taas lyö ja heittää luotaan.

Ne iskee Jakob-painiaan kuin vasten Jumalaansa, niin kaatua ja kuolla voi työn eestä, eestä maansa. — — — — — — — — — —

Yö vapauden vaikeni:
— »Ken oot… et voimaas säästä?» —
— »En… ennenkuin sa siunaat mun,
sua, poikani, en päästä!

Ma Kainin turhan taiston näin,
päämiehet petti, kurjat,
maan omaa verta vastahan
on nousseet kilvet nurjat!

On vapahdettu sieluni,
maan miehet viety' harhaan,
näin osan omaa itseäin,
näin sielus palon parhaan!

Ma aseen lasken, auraan käyn,
nyt työtä huutaa maamme,
nyt veljet voittoon yhtykööt
päin vanhaa vainojaamme!

Tää suuri päivä siunatkoon
maan suvun sovinnotta,
näin rauhan löin kun rynnätään,
ei meitä kukaan voita!»

Nuor' urhon silmä säteili
nyt alla aamuruskon,
hän isän syliin syöksyen
sai niinkuin uuden uskon.

Ja isä itki iloissaan
pois vihan hirmunhäivän,
kuin pojan sankarsyntymää
niin siunas hän sen päivän.

24.4.18.

POIS VIERAS VALTA

Viel' on kuin musta varjo yön
lankeisi tielle vapauden
ja kautta kuolon, tumman työn
ne tahtois surmaan suistaa sen.

Viel' öiset mustat mahdit saa
rantaimme rauhaa rikkoa,
yön muukalaiset mellastaa
ja takoo meille kahleita.

Viel' on kuin sorron soitto sois,
pääkalloliput liehuu öin,
maan tavoin taikka maasta pois
kyyn kansa kirouksen töin!

Nyt pimeet pataljoonat voi
maan kodit ryöstää raivoissaan,
maan nuoret neitseet vaikeroi,
ja idän taudit tahraa maan.

Suukapuloin ne tukkis suut,
ne isät, lapset tyrmään tois,
ne nostais meille hirsipuut,
maan murhaajat maan päältä pois!

Ne maassa mässää, juo ja syö
kuin maamme porton pirtti ois.
maan tavoin taikka maahansa
ne menköön meidän maasta pois!

Viel' urhot astuu aseissaan,
ei vaino maamme voimaa vie,
kun Pohjan kansa ryntää vaan,
ei estä mikään mahti, tie!

Käy taistoon sarja sankarten,
ken meidän muurit murtaa vois,
pois sutten suku saastainen,
pois vieras väkivalta, pois!

Oulunkylä, tammik. alussa 1918.

PÄÄMIEHILLE.

Päämiehet, kavaltajat kurjat,
valat vannoen vastatkaa,
soi korviinne huudot hurjat,
teitä syyttävi sorrettu maa!

Te johditte joukkonne harhaan,
veli veljeä vainoten lyö,
sota suistavi parven parhaan,
veriuhri on Kainin työ.

Te veitte sen taistohon turhaan,
oman valtanne voitoksi vain,
tie käy nyt ryöstöön ja murhaan
ohi oikeuden sekä lain.

Vihamiehen aseilla veitte
te valkean vapauden,
vihamiehen lahjoilla teitte
sen orjaksi sortajien.

Päämiehet, maanne te möitte
idän juudaanpenninkiin,
sydäniskun te rintaamme löitte,
valon vartijat vangittiin.

Maa huutaa ja nälkähän nääntyy,
vihan vaivoissa vaikeroi,
ase ostettu vastaanne kääntyy,
omat orjanne nostaa sen voi.

Pahan palkkanne saatte te nostaa
tilityksessä tuomion yön,
omat joukkonne johtonne kostaa,
oman kansanne kuolemantyön.

Päämiehet, te maan punatsaarit.
vapaus yhä voittava on,
on palkkanne petturin paarit
ja kuolema kunniaton!

Oulunkylä, helmik. 1918.

KALMAN KENTÄLLÄ.

Ken kalmankenttää kulkee,
kun päättyi taiston työ?
Mies maassa silmän sulkee
ylt'ympärillä yö. —

Käy ristinsisko yöstä,
yön hurmahenkinen,
ja atulansa vyöstä
hän vetää väijyen.

Hän joukkojansa johti
ja ryssät pakoon löi.
kun armas pettää tohti
ja kalliit sanat söi.

Mies surmas muukalaisen
mi leikiks lemmen löi,
siks kosto valtaa naisen,
hän etsii, epäröi. —

Mies horroksista havaa,
ken armas astuu luo —,
kuin varjo viitan avaa
ja haavaan siteen suo?

Ei! Hurjat silmät hohtaa
nyt häntä vastaan vain,
niin katse katseen kohtaa,
kaks voimaa vastakkain.

— »Sä täällä kanssa ristin —
näin päättyi tänne ties,
on turvas punapistin.
oon vankis», virkkoi mies.

— »On palkka pantu päästä,
päämiestä sua ma hain,
en vihollista säästä,
kuin lemmin, vihaan vain.

On kunniani kostaa
työt viekkaat valkoisten,
maan verivaate nostaa,
käy voima voittaen!»

— »Kun toinnun, taistoon lähden,
mua päästä pakohon,
mua säästä kansan tähden,
se suurin voittos on!»

— »En säästä, en sua auta,
nyt täyttyy turman työ,
meitä eroittaa nyt hauta,
nyt viime hetkes lyö!»

Ja porton katse kiiltää,
hän tarttuu atulaan,
ja valtasuonen viiltää
hän hengenhurmassaan.

Mies kuollen katsoi tähtiin,
pois sammui sankari,
mut konnan työ se nähtiin,
ja pyssy pamahti.

Ja neidon rintaan luoti
lens yöstä singahtain,
niin veret yhteen vuoti
syyt, surmat sovittain.

Yötulet tuikki jostain,
ja tähti lensi pois,
kuin taivas teon kostain
niin sallinut sen ois.

Huhtik. 1918.

HÄMEEN-RYKMENTIN MARSSI.

Taistohon vastaan valtoja halpoja
käymme ja kannamme kirkkaita kalpoja.

Maatamme puoltain, kun aika on ankarin.
Hämeestä huudamme sarkaisen sankarin.

Kynnämme kuoleman kenttien sarkoja,
jääkärijoukossa ei ole arkoja.

Raisu on katseemme, jäämit on jäykkiä,
meit' ei voi pelkurit pelvosta näykkiä.

Auroilta astumme, ryskävät rautamme,
taistelun tanner on haaveiden-hautamme.

Aunuksen. Kuolan me vapaaksi saatamme,
rajoilta rajoille varjellen maatamme.

Riemuten riennämme surmien soittohon,
miehestä mieheen ja voitosta voittohon!

Valkean Suomen vapaus on huolemme,
Suomemme puolesta kaatuen kuolemme!

17.5.18.

VELTON VANJAN SODANKÄYNTI.

Sankariruno.

Ja veltto Vanja, kerskusuu,
läks Saksan suuriin sotiin,
niin astui poika Puolaa päin,
jäi kylvämättä kentät näin,
jäi musta mutsi kotiin. —

Hän vannoi valat mamkalleen
ja ryssän russakoita
toi tuomisina rensseliin
kuin marssis suoraan Perliiniin
nyt syömään makkaroita.

Ei syönyt koskaan makkaraa,
ei nähnyt saksanmiestä.
hän tappoi aikaa, tappoi täin,
joi, mässäili ja paisui näin
ja taisi suuta piestä.

Hän Puolanmaassa mellakoi,
niin surmas kerran porsaan,
ja iski halki kaalinpään
kuin Don Quijote myllyjään
ja ampui ohi sorsaan.

Niin tsuhnain maahan muutti hän,
nyt sota-onni koitti,
nyt viimeinkin hän voiton sai.
hän sotasaaliks Fiian »nai»,
myös varustukset voitti.

Nyt oli miestä mielestään,
kun välkkyi vyöllä piikki,
hän kruunun kassat jakaa ties,
tavaaritsa, svapoodan mies
ja potra polseviikki.

Möi limppujaan ja lamppujaan.
niin kihlat, kullat osti,
ja muutti mieltä joka yö,
ei maistunut nyt mikään työ,
siks suuren sodan nosti

hän vastaan koko maailmaa
ja anarkistiks muuttui,
hän ryösti puodit, varkain vei.
ja ampui ilmaan, hyppi, hei,
ja syyttömille suuttui.

Hän veljeili ja vehkeili
ja vaihtoi viinaa limppuun,
hän hylkäs Fiian, muita nai,
mut Vilppulassa selkään sai,
kun hyökkäs Suomen kimppuun.

Hän pötki pyhään Venäjään
ja jätti Fiia Laineen,
myös pienen pantin lemmestään
ja naisten itkut mennessään
ja suuren sotamaineen.

Nyt Vanja paahtui pankollaan,
löi harvat hampaat naulaan
ja Fiiaa muisti murheissaan,
mut ennenkuin sen arvaskaan
lens Fiia Vanjan kaulaan.

Mut mutsi leipäluudallaan
nyt ajoi Fiian yöhön
ja Vanja auttoi armastaan,
nyt selkään sai hän vuorostaan
ja työnnettihin työhön.

Nyt Vanja kylää kyyryilee.
juo krouvin kurjaa votkaa,
hän näyttää verinaarmujaan
ja kerskaa Saksan-voitoistaan
ja kehuu Vennään kotkaa. —

MORITURI TE SALUTANT!

Punapyövelit raivoten ratsastaa:
— »ei valkeat vangit armoa saa!
ken ei taistoon käy, saa tuomion! —
Ken taistohon käy, myös kuoleman on!»
— »Likemmäks, sua. Jumala, turvasi tuo,
apu ainoa, armosi suo!»

Niin vangit ne veisaten vaikeroi,
ei ykskään käskyä täyttää voi,
punaportot vuoteilta kiljahtaa:
— »alas armotta laulajat laukaiskaa!»
»Likemmäks sua, Jumala, turvasi tuo,
apu ainoa armosi suo!»

Kädet taivasta kohden ja polvistuen
ne avaa rintansa luodeillen,
kun yhteislaukaus turman toi,
vain voimakkaampana virtensä soi:
Likemmäks sua, Jumala, turvasi tuo.
apu ainoa, armosi suo!

— »Päämiehet, te aseenne laskekaa,
työn kostaa taivas ja syntymämaa,
vapauttamme ette te murtaa voi,
on kanssamme Hän, joka kansat loi!
Likemmäks sua, Jumala, turvasi tuo.
apu ainoa, armosi suo!»

Punapyövelit vain yhä raivostuu:
»siks kunnes on vaijennu! viimeinen suu,
ei armoa anneta, ampukaa,
niin vapaan matkan ne taivaaseen saa!»
Likemmäks sua, Jumala, turvasi tuo,
apu ainoa, armosi suo!

Ne untensa uhreina kaatuvat näin,
käy kirkastettuina kuoloa päin,
niiden keskellä Jumalan henki jo käy:
tykit metsistä jyskää, mut tulta ei näy.
Likemmäks sua, Jumala, turvasi tuo,
apu ainoa, armosi suo!

Likemmäks pyhä liekkisi leimuva on,
sodan Herra, sa voittaja voittamaton,
vapauttaen saavut ja vapaa on maa,
nyt porttinne korkeiksi kohottakaa!
Likemmäks sua, Jumala, turvasi tuo.
apu ainoa, armosi suo!

24.4.18.

SAAPUVILLE SANKAREILLE.

Soikaa rohkeasti riemun kellot
saapuville sankareille,
jotka edestä maan
astuvat ankarat askeltaan
taistelun tantereille!

Soikaa suruisesti sielukellot
surmatuille sankareille,
jotka edestä maan
kaatuivat suorina seisaallaan
ja astuivat tuonelan teille!

Soikaa rauhan rakkaat kellot
Suomen suuren sankareille,
jotka edestä maan
kruunaten kuntomme kunniaan
toi valkean vapauden meille!

Oulunkylä, tammik. 1918.

SOTASÄKEITÄ.

Soi, soi, ja sota soittaa.
jo kaukaa kumu kunnahilta kaupunkia kulkee!
Ken kunnialla kaatuu, ken seppeleensä voittaa,
nyt valkeuden voima käy, kun kempit ketjun sulkee,
nyt eespäin, eespäin eestä isäinmaan.
nyt kamppaillaan.
ei sankarit väistyä saa,
kun kutsuu isänmaa.

Käy taistelu jo tieltä,
ma kuulen ukkospauhun paukkeen, tykkein jylhän jyskeen.
saa punaryssät kuulla nyt suoraa suomenkieltä,
kuin hammasraudan ruskeen ja kuularuiskun ryskeen.
Eespäin. Suomen onni ratkaistaan.
nyt katkaistaan
maan vaino vuosisatainen
ja sortovalta sen!

Pau! Yli kaltoin vinkuu
nyt kranaatti ja kajahdellen kalliolle raiskaa,
pään ohi viuhkaa luoti ja vihan siivin sinkuu,
maa vonkuu, vinkuu, tulta lyö ja kaikki
mäet mäiskää.
Nyt rivit suoraan, kaikki rynnätkää,
niin taisto tää
maan vapahdukseen vie,
ja yhtyy ystävän tie!

Taas jymähtäen jyskää,
käy kaupungista yli tehtaan ruudin kuuma sauhu
ja jossain palaa torni ja raunioiksi ryskää,
päämiehet, palkkapetturit lyö kurja pakokauhu…
Käy isäinmaasi eestä eteenpäin,
käy voittoon näin
sä taiston, tasavallan mies:
maa tietää työs ja ties!

Ja viesti kauas kantaa:
jo käydään katutaisteluita, kasarmeista paukkaa,
ne kellareista ampuu, lyö kuulat laivarantaa,
yönaiset huutaa, rosvot riehuu, panssar'autot laukkaa,
jo aukee pakkoportit vankilain,
ja vainoojain
maan roistovalta voimaton
nyt murrettu on!

Lyö liekki kontuun, kotiin,
vie vuotten vaivat, kaikki, mik' on mulle kallehinta,
kun vapaa vain on maani, mi syöstiin veljessotiin,
kuin pistinmuuriks, nuorukainen, nosta nuori rinta,
maankavaltajat täytyy kukistaa.
ei enään saa
maa verta vuotaa veljien,
käy loppuun taistellen!

— — Jo maininkina pauhaa
yön pauke, taiston tantereelt' on tykkein laulu laannut,
maa hengittää, maan huoneet ne huokaa vanhaa rauhaa.
maan puissa lintuin liverrys on uuden soinnun saanut.
Kaks pamausta ihmeen ilmoittaa:
iloitse, maa:
pääkaupunki on valkoisten
ja varma voitto sen!

Taas päivä kultaa ruskon,
maat masennetut, harjut hartaan, pyhän hohdon saavat.
saa kaikki kirkastuksen, saa kaikki uuden uskon,
kun viha vaihtuu, arpeentuvat veljesvainon haavat,
viel' eespäin, eespäin eestä isäin maan.
me kamppaillaan.
ei väistyä ennen saa
kuin on vapaa koko maa!

Pommituksen aikana Oulunkylässä, 13.4.18.

TYÖN LAULU.

1.

Lyövät tulta pohjanpielet,
kaikki vallat vapisee,
yössä yltää leimukielet,
pitkäisen jyrinä jylisee,
laakson pirtit pimenee,
on kuin oltaisi tuomiolla,
ollako vai eikö olla,
onko hetki viimeinen,
tullut turma ihmisten!?

Onko jo oikeus valkea vainaa,
kansojen kohtalo kaikkia painaa,
tuomittu vuossatavalheiden vaivaan.
Luojasta langennut, hylkimä taivaan?
Onko jo tullut tuskan yö.
loppunut tahto ja työ,
työ ilo ihmisen parhain ja puhtain
taakkana julmana juhtain,
yönkö sodat sadot korjaa
kasvattaen kurjaa orjaa?
Pilvihin piirtyy kuin Jumalan haamu,
Kaukaa jo koittaa kaikkeuden aamu. —

Aurinko herää,
säteinä Luoja kansansa kerää
kohti lämmön lähtökohtaa,
korvesta sen kotiin johtaa,
puhkaisee pimeän yön,
alkaa uuden luomistyön.

2.

Vaieten jo tykit pauhaa,
taivaanrantaa kiertää koi,
torvet toitottavat rauhaa,
kaikki kirkonkellot soi.
Siintää sovituksen kaaret,
välkkyy virrat, järvet, saaret,
kirkkautta kaikkialla
vuorilla ja laakson alla.
Jalopeuraliput liehuu,
kosket kiehuu,
kansa kulkee seppelpäin,
kuokat, kirveet kimmeltäin,
yllä säihkyy sätehet,
maahan painuu pistimet,
äidit nostaa lapsiaan,
hurrataan!
Tehdään työtä, kilpakiistaa,
nuoret nauraa.
jäykät miehet vääntää auraa,
surman keto kantaa riistaa,
mikä huokui hurmeen hukkaa,
verestä nyt nostaa kukkaa,
täyttymyksen tähkäpäät
heiluu, soi nyt elon häät!

Vihollisen niinkuin veikon,
kansa nostaa kansan heikon,
kaikki laukee,
vankeuden portit aukee,
pelko piilee, ei oo paulaa.
vapaa, suuri meri laulaa,
satamassa souvit hyörii,
juntat jyskää, pyörät pyörii,
vonkuu vapaan voiman pauhu,
käy kuin uhri tehtaan sauhu,
kuuluu jyske jättikoneen,
syttyy säde silmään moneen,
toivo kaikki kirkastaa,
on kuin syntyis uusi maa,
uusi aika, uusi kansa
suuret synnyt sielussansa,
joka Luojaan, lakiin luottaa,
tahtoo itse työnsä tuottaa
omin tahdoin, omin tarmoin,
eikä enää vieraan armoin.

Laskee merta meidän laivat,
purjeisiin kun tuulta saivat
kiittäin kodin haltijoita,
kiitää maiden markkinoita,
omin lunnain, omin leimoin,
omin voimin, omin heimoin
vieroksuen vieraan lainaa,
vailla velkaa, joka painaa,
hyvin töin yön kostot kostain,
heimon hyveet kuntoon nostain,
luoden suurta suvun taikaa,
uuden kansan kulta-aikaa,
jolloin yhtyy henki, aine,
kiitää muiston maita maine,
hengen hehkut, ajatukset,
suuren sielun saavutukset
sävelsiivin, loitsuin, lauluin,
siveltimin, taltoin, tauluin,
julistain näin Pohjan ponnen,
kodin työn ja kodin onnen,
käy nyt liittoon työ ja sana
vankkumatta voittajana,
vapaa maa ja vapaa kansa
kunniassa kulkeissansa,
eessä elon riemuretki,
oman luonteen luomishetki,
kauniin kohtalonsa suoma,
oman Luojan oma luoma.

3.

Takokaa, takokaa
valoa yöhön,
valakaa ja valvokaa,
työhön, työhön!
Nouskaa alta pimeen paineen,
sorvaamme nyt sieluks aineen,
lieskaan miekat, keihäät, peitset
nouskoot aurat, vuoluveitset!
Kuularuiskut, tykit hiiluun,
kurjat kuulat mustaan miiluun,
ahjo antaa ankkurit,
rauhan riemuvankkurit,
kynät, harpit, sähköneulat,
kodin kihlat, soljet, seulat,
hengen aseet hengen töihin,
aineen aseet miesten vöihin!

Rakentakaa, rakentakaa
ihmisyyden templin muuri
uskollamme vuoret siirtäin,
harjahirret pilviin piirtäin,
syvään synnyinmaahan juuri,
kalliolla korkealla
itse Luojan katseen alla,
jonka alta
vanha valta
syöksyy soraan!

Kylväkää, kylväkää
terve siemen rautamultaan
noustaksensa päivän kultaan,
kanssa oraan
onness' itse heilimöikää,
karaistukaa kautta kadon,
siunatessa syksyn sadon
seppelöikää
nuoret päänne!

Takokaa, takokaa
voimaa vuosisatain taa,
hiiltä tuokaa,
tulipiirros pilviin luokaa,
tuki, turva elämäänne,
usko uhkaan.
ummehtuneet taudit tuhkaan,
ahjoon kaikki katinkulta,
mik' on valheen virvatulta!

Vapautta, vapautta,
valppautta, valkeutta,
huutaa hengen hehku yöhön,
työhön, työhön!
Paisu, palje, sorvit soikaa,
moukaroikaa,
iskekää, iskekää,
että taivaat tärähtää
vuoren vankkaa alasinta!
Ikuisesti ihmisrinta
valon töihin vaistot vaatii,
ikilujat lait laatii,
tulipatsaat kauas hohtaa,
itsensä kun kansa kohtaa,
nousee sodan, sorron alta
Suomen vapaa tasavalta!

Takokaa, takokaa,
vannokaa ja valvokaa!
Vannokaa,
ettei saa
enään vieraat vallat estää,
itse maamme mahdin loimme
ankeen ajan iskut kestää,
vapaina me elää voimme,
vapaina me käymme hautaan;
kun me oomme musta multa,
lapset takoo uutta tulta,
tahdon terää, rinnan rautaa,
uutta päivää, tuhat yötä,
uutta unta, uutta työtä,
uutta kansaa, uutta maata,
jok' ei koskaan kuolla saata!

Takokaa, takokaa
valoa yöhön,
vartijat, te valvokaa,
työhön, työhön,
ainiaan
eestä suuren synnyinmaan!

Huhtik. 1918.

JUHANNUS.

1.

Nyt juhannuksen taivas korkeana kaartaa
ja syvälle sen kuva järven pintaan päilyy.
juhannuskukat tuoksuu kartanoilla,
ruiskorret vainioilla hiljaa häilyy,
käy lämmin tuuli niinkuin äidin henkäys,
maa-emon loppumaton sydänlempeys.

Ja kuule, kuinka riemusta nyt täyttyy rinta,
soi kankahilla käen kukku, lempi iltarastaan.
kun ihmisäänet piirilauluin liitää
laaksosta kajahtaen vuorta vastaan.
miss' iloliekit korkealle loimuaa,
niin laulun nuori voima valoon vaeltaa.

Maa viherjöi ja kaikki puut käy täyteen kukkaan,
maan voima rakkahasti kauniin kasvun kantaa,
maa aina altis, koruton ja karu,
myös vaatii työtä, maa se leivän antaa,
se kevään kimmeltäissä päältään roudan luo,
saa taivaan sateen, poudan, syksyn sadon suo.

Nyt juhannuksen taivas korkeana kaartaa,
ja päivä kallistuu jo mailleen seutuvilla,
mut valo viipyy, viihtyy kukkuloilla,
on leppoisa ja tyyni suvi-ilta,
kuin vetten yllä suven henki uinuais.
pian auringon taas nousevan se ennustais.

Ja on kuin jälkisoinnut yöhön hiljaa haihtuis
taas lähestyissä kaiken lämmön lähtökohtaa,
kuin syventynyt oisi ihmissävel,
kun varjot väistyi, taasen päivä hohtaa,
kun aamu voimakkaana valaa ruskoaan,
luo kaikkeen kauneutta, suurta uskoaan.

2.

Nyt kummutkohon laulun lähtehet.
kun kesän kukkeutta uhkuu maa.
kun siihen lankee taivaan sätehet,
ja kun sen voimaa sade virvoittaa!

Nyt tulkoot suuret tunteet tulvillaan,
kun kohisevat raikkaat koskensuut,
nyt tulkoot muistot tuoden toivojaan,
kun ihanina seisoo vihreet puut!

Niin käy nyt, nuori laulu, läikkymään
kuin tuuli yli meren, vihreen puun,
luo taivas lähteensilmään väikkymään,
vie, laulu, voimas elon kamppailuun!

Niin kummutkaa te, kevään hettehet,
te laulun ilopuut, te sohiskaa.
te käykää korkeina, te miettehet,
te kosket, kumartaen kohiskaa!

Niin nouskoon laulu kauas kulkien,
maat, metsät, saaret, sinijärvein veet,
maan kaiken kaihon syliin sulkien,
se sulattakoon surun kyyneleet!

Kuin luja lohtu, niin se säilyköön
työn, elon toimet, taistot kirkastain,
se sielun pohjaan iäks päilyköön
kuin päivä suuren suvisunnuntain!

Se uuden uskon työhön valakoon
yön, tuskan jälkeen aikaan parempaan,
kuin juhannuksen liekki palakoon
se voiton valona nyt vuorellaan.

Ja kaikukoot nyt laulutantereet
ain pilviin korkeimpiin ja kirkkaimpiin,
sen kuulkoot metsät, meret, mantereet,
puut, kivet sointukohot säveliin!

Nyt kasvamahan paljaat kalliot,
suot erämaat se laihoiks loihtikoon,
se haihduttakoon hallan turmiot,
se vieköön sukukunnat sovintoon!

Niin soi nyt, nuorten nuori sävel soi,
te nuoret rinnat riemuin paisukaa,
te siskot, veljet, naiset, miehet, oi.
te kuulkaa kuinka laulu siivet saa!

Soi laulu, iloks kaikkein ihmisten,
sen kuulkoon kaikki kansa, kaikki maa,
se luokoon suureks joka sydämen,
soi, laulu, ihmiskunnan kunniaa!

SAKARI TOPELIUS.

Satavuotis-mulstoruno.

Mä nään, mä nään sen vanhan kaupungin,
min rantaan uljas Pohjanlahti läikkyy,
nään valkeen talon, vinttikamarin,
min ikkunoihin iltapäivä väikkyy.

Siell' istuu nuorukainen haaveissaan,
kun laulaa koko laaja luomakunta,
kun enkelit lois Heljää harppuaan,
niin nuorukainen näkee suurta unta.

On lämmin katse kuin vain lähteen on,
kuin lapsen vielä hennoin, hellin mielin,
sees henki heimoa on auringon,
ja sielu soittaa suurin sfeerein kielin.

Käy mielikuvat kultakulkuaan,
hän avokatseen avaruuteen siirtää,
haltijat soittaa hälle satujaan,
historian hengetär työt urhoin piirtää.

Mit' uneksuu hän yksin mietteissään?
Maan, karun kansan kohtaloita,
hän näkee kauas, kaiken määrän pään,
hän tutkii, luo ja loihtii tarinoita.

Hän näkee suuren lumikuninkaan,
sen ihmesormuksen, mi kohtaloihin
loi syyt ja seuraukset kierrollaan,
ja johti sankareita sovintoihin.

Hän näkee Suomen suvun sodissaan,
sen hurme huutaa, rukoilevi rauhaa,
kun mustat munkit manaa messujaan,
ja kuolon kenttää käyrät torvet raikaa.

Hakkapeliittain hurjat huudot soi
kuin kiivas kohu Oulunkosken laineen,
niin henki nuorukaista haltioi,
hän näkee maansa vaiheet, vaivat, maineen.

Hän runoratsuin kauas kannustaa,
hän lapsensielussansa kammoo verta,
niin kaukaa siintää sadun ihmemaa,
min prinsessa öin katsoo Kypron merta.

Mut ullakolla tontut teutaroi.
vöin kanervaiset käpykruunut hohtaa,
ne korviin jotain kummaa tarinoi,
ne talvi-iltain ihmemaahan johtaa.

Hän tähtein suosikki ja lapsi maan
nyt näkee koivun yllä tähden uuden,
se tähti Suomen on, mi loistollaan
luo yli maailmoiden ihanuuden.

Se tähti valon on ja vapauden,
kuin Luojan katse avaruuden alla,
hän mittaa kohtaloita kansojen:
on Suomi vapaa, vahva tasavalta.

Hän kohoo, kasvaa, katse kirkastuu,
yön näky suuren sielun haltioittaa,
sin' yönä kukkii maailmojen puu,
ja onnen oksan nuori Suomi voittaa!

— »On meri meidän, joka yhdistää
maapallon ääriin, kauas kantaa,
uus' usko ennustaa maan elämää,
ei esteitä, ei rajoillamme rantaa!»

Niin lausuu hän ja kanneltansa lyö
kuin tietäjä, »me maksoimme jo veron
elämän jumalille, vaikenee jo yö,
maa kerran kasvattaa sen suuren neron

mi hengenhehkullaan ja voimallaan
luo loiston, lämmön vilun-vainioilleen.
maan nuoren nostaa kilpakunniaan,
kun veltot kansat riutuu raunioilleen.

Pohjasta koittaa kaiken vapaus,
lumessa loistaen se sielut syttää,
on mahdotonkin hetken tapaus,
mi maailmoja kerran ihmetyttää!

Ja pieni kansa suurna sielultaan
luo maailmalle uuden uskon,
kautt' aikain käy se riemukulkuaan.
maa avartunut alla aamuruskon.

Ja Pantheonin ikitemppeliin
sen nimi piirtyy, tähtituikkein hohtaa:
»Kansojen kaunistus», se kuuluu niin,
käy tästä tie, mi jumalihin johtaa!»

Eläkööt suuret henget isien!
niin äänet taivaan teillä äänet tapaa,
eläköön tulevaisuus toivojen.
eläköön Suomi voittamaton, vapaa!

Hän herää. — »Näinkö turhaa unta vain?
Sen näänkö vasta, kun oon valkohapsi?
Ei, ei! Sen tiedon jumalilta sain —!»
niin kuiskaa valkeen talon valkee lapsi.

Oi, herää haudassasi, runon mies,
satujen kemppi kukkakumpus alta,
sun toivees täyttyi, unes totta ties,
on Suomi vapaa, vapaa tasavalta!

Nyt yli vanhan, valkeen kaupungin
kuin sielus loisti vapaa tähti väikkyy,
käy kotikoivus ikikukkihin,
kun rantaas uljas Pohjanlahti läikkyy.

Ja yli hautas viestin tuuli tuo,
kun hurraahuudoin rakkaat ilmat raikaa,
niin lempeet silmäs taasen lepoon luo,
sun kansas astuu vapauden aikaa!

VAPAA KANNEL

Oi, onnea, kun tämän sankaripäivän näin,
maan vapaan nään, johon henkeni haltioin,
maan puoleen kannel nyt kallistuu kimmeltäin,
sen vapausvirsiin ma kuolla voin!

Tämän hetken hehkusta voittojen voiman sain,
oi, kiitos, Luoja kun tämän tähden mun syntyä soi,
nyt ei kahleilla kytketä vapaata kanneltain,
sit' ei kuoleman koura nyt murtaa voi!

Soi, vapaa kannel nyt ajan aavemman taa,
kun turhana tomuna sekasointuni soraan vien,
soi uhriksi uskon: on vapaa syntymämaa,
ura uus nyt käy yli ikuisen tien!

16.5.18.

JÄLKIHUOMAUTUS.

Useiden sortokauden runojen kärki oli kuvannollisesti tähdätty tsarismia ja venäläistä vainovaltaa vastaan. Sellaisia runoja ovat »Tuomiolla», »Kiinalainen uni», »Prometheus» y.m.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TAISTON TIELLÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TAISTON TIELLÄ

- SISÄLLYS.

- TAISTON TIELLÄ.

- ETUVARTIOLLA.

- VUODEN VAIHTEESSA.

- TUOMIOLLA.

- JOUDU, JOULU.

- METSÄMIEHEN PÄÄSIÄISNÄKY.

- VARJOJEN KOSTO.

- KIINALAINEN UNI.

- TAPPOTANTEREELLA.

- TULIVUORI JA LAAVA.

- MEMENTO!

- OMA TUPA, OMA LUPA.

- TYÖ.

- SIMSON JA DELILA.

- KYLLIKIN VALITUS.

- PROMETHEUS.

- ENTEITÄ.

- OI, VAPAA SUOMI.

- KUNNIAN KORKEA LAULU.

- LIPPULAULU.

- PUNAINEN YÖ.

- HAKKAA PÄÄLLE!

- JAKOBIN PAINI.

- POIS VIERAS VALTA

- PÄÄMIEHILLE.

- KALMAN KENTÄLLÄ.

- HÄMEEN-RYKMENTIN MARSSI.

- VELTON VANJAN SODANKÄYNTI.

- MORITURI TE SALUTANT!

- SAAPUVILLE SANKAREILLE.

- SOTASÄKEITÄ.

- TYÖN LAULU.

- JUHANNUS.

- SAKARI TOPELIUS.

- VAPAA KANNEL

- JÄLKIHUOMAUTUS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE