The Project Gutenberg eBook of Megállt az óra

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Megállt az óra

Novellák

Author: Cécile Tormay

Release date: January 22, 2026 [eBook #77751]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Magyar Irodalmi Társaság, 1924

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/77751

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MEGÁLLT AZ ÓRA ***

Minden jogot fenntartunk. A fordítás joga a szerző tulajdona.

Copyright 1924. by Magyar Irodalmi Társaság. Budapest.

BUDAPEST, 1924

MAGYAR TUDOMÁNYOS TÁRSULATOK SAJTÓVÁLLALATA RT

SZABÓ T. ISTVÁN

TORMAY CÉCILE

MEGÁLLT AZ ÓRA

NOVELLÁK

BUDAPEST. 1924

Azt akarjátok, hogy meséljek?

De hát nem tudjátok, hogy nehéz mesélni, mikor szüntelenül nyílnak az ajtók és a láng inog a tűzhelyen a jövés-menéstől, hírek osonnak az utcákban és borzadások futnak végig a földön.

De hát nem tudjátok, hogy mesélni csak olyankor lehet, mikor odakinn nem történnek nagyobb dolgok, mint a mesében?

Mostanában pedig a világon szanaszét iszonyú dolgok történnek. A valóság nagyobbakat mesél, mint a mesék és az ember elszégyenli magát, mikor szólni kezdene. A roppant történések tövében minden kicsinynek és feleslegesnek tetszik, amit mondani lehet.

Ti mégis akarjátok, mert szeretnétek, hogy múljék az idő. Múljanak el az emlékek a szürkületből, múljanak el az útmenti akácfákról, a víz loccsanásából és az éjjel süvöltő autók hirtelen megállásából, melytől még ma is összerezzennek a kapuk a házak falában.

Feledni, amit velünk tettek és amit hagytunk, hogy tegyenek; elfeledni… Pedig nem lehet.

Eszünkbe jut, ha a szélben féloldalra fordulnak a fák, mintha valaki lógna rajtuk. Eszünkbe jut, ha a köd ráfekszik a tetőkre, ha eldobált villanyosjegyek fehérlenek ki a sárból, mint a megtiport őszirózsák. Eszünkbe jut, ha a visszanéző napban Buda alatt, a Duna mentén, olyan vörös a pesti part, mint egy elmult Május.

Minden emlékezik…

És mesélni csak olyankor lehet, mikor az emlékek halkabbak, mint a mesék.

Mire a végére értek, ne feledjétek, hogy megmondtam előre. És majd ha kérdem: miért néztek rám olyan különösen? Miért rázzátok a fejeteket? Nem hiszitek, amit mondtam? Jusson eszetekbe: Ti akartátok, hogy meséljek.

Tormay Cécile.

MEGÁLLT AZ ÓRA

A folyóról bejött a köd a városba. A parti utcákon jött, a lármán át, borzasztó csendesen. A falakat tapogatta, az ablakokra lehelt és megállt a házak között. Azután nem mozdult órákon át. Szürkén, vizesen állt és a város szétfoszlott alatta. A házak formái elmállottak, mint a feloszló testek.

Estére már földszínű volt a köd. A tegnapi hó zsíros, fekete csirizbe kenődött szét az utcák kövezésén. A gyalogjárók mentén, mint rothadt burgonya, kormos kupacok apadoztak. Ez is hó volt, mikor leesett.

És az emberek jöttek-mentek a csúszós sárban, sűrűn, idegenül, magányosan. A legtöbben előrehajolva jártak, olyan testtartással, mintha láthatatlan targoncákat vonszolnának.

Vajjon mit fuvaroznak ilyen kisértetiesen? Nem boldogságot! Világért sem. Attól nem görnyed úgy előre az ember. Szenvedést fuvaroznak a ködben. Kiki a magáét, senki se segít hordozni a másét.

A kis utcák sötétek voltak. A körutak fölött nesztelen birkóztak az izzó gömbök fénykarikái. Lenn, elvétve gázlámpák akartak világítani. Töredezett monstranciák a ködben, egyik a másik mögött.

Egy ember ment el mellettem és meglökött. Dagadt vörös nyakán tisztátalan kötés volt és a fejét ferdén tartotta. Munkás-zubbonyt viselt. Ekkor vettem észre, hogy oldalán gavallérosan kiöltözött alak lépeget. A füle elállt, prémes bundát hordott és lakkcipő volt a lábán. Rábeszélően hajolt a munkáshoz. Valamire biztatta. Sztrájk… röptében, mint egy kő, megütött a szó. Már eltüntek.

A Stáhly-utca sötétjén ablaktalan, nehéz kocsi himbálódzott át. Sokszor himbálódznak ezen a tájon ilyen fekete, vak kocsik. A kórház udvarából jönnek elő és halált fuvaroznak. Nagyvárosi halált… A túlsó kapunál egy másik kocsi állt meg. Ez életet fuvarozott a halálnak. Nagyvárosi életet… A villanyfényben rémlő kórházkapunál egyszerre fehér vászonkabátos emberek mozogtak a ködben. Valami sötétet emeltek ki a kocsiból és vitték befelé, mintha undorodó arccal üzletbe vinnének elromlott árút.

Tovább mentem. A Rákóczi-úton fénylett és csúszott a sár. És a sárral csúszott, iramodott a gyalogjárók között az út teste. Kocsik vágtattak zavaros rohamokban. Villanyosok csörtettek, süvítő autók fényszórói fúródtak előre vakítón, sebesen, mintha a gyalogosoknak semmi értelmük sem lenne.

A Rókus-kórház sok megtört világú, szomorú szemével lenézett a kövezetre. Minden mozgott. Csak a köd állt és a kórház. És lábánál egy katona. Hátát nekitámasztotta a falnak. Kezét kinyujtotta a ködbe.

Hirtelen lesütöttem a szememet. Féltem odanézni és valami belső kényszerből mégis oda kellett néznem. Erősen, figyelmesen… Sapkája alatt nagy fekete pápaszem horga kapaszkodott a füle köré. Az állát gránát téphette le, félig hiányzott. Olyan volt a szörnyű arc, mintha megette volna a köd. Jodoform-szag érzett, valahányszor mozdult. Az elmult háború szaga. A háború állt ott a vén kórház szürke falánál. Az emberek elmentek mellette és már nem vették észre, hogy kinyujtja a kezét… Dalolva virágosan indult egykor, aztán mikor visszajött, letépték a melléről a vitézségét, aztán visszatették és most kéreget.

A lámpa alatt egy másik állt a járdaszélen. Sokan vannak, sokszor látni őket így. Át akarnak menni a túlsó oldalra és bizonytalanul topognak, mintha veszedelmes, rohanó árba kellene ugraniuk.

A Rákóczi-úton egyre több volt a kocsi. Az út két végéből, a lámpák alatt, veszett gombolyagokat gurított ide-oda a forgalom. A katona megint megkísérelte, Óvatosan előrenyujtotta otromba cipőjét. Olyan volt ez a cipő, mintha nem lett volna benne láb. Autó süvöltött és laposan ránk csapata a sarat. A katona visszalépett és rázni kezdte a cipőjét. Furcsán rázta, a térde ide-oda fordult a nadrágja szárában. Egyszerre a karja is mozogni kezdett, már a fejét is rázta. Megint éreztem, hogy nem szeretnék odanézni. Mégis odanéztem. Ekkor már a lámpaoszlopnak dűlt és rángatódzott az egész ember.

Ez is a háború volt. A háború lárvája… Itt volt és rángatódzott a ködben, mint akkor, abban a másik, szörnyűbb novemberi ködben, mikor leszakadt a város körül majd az egész ország és befelé fordultak a puskák és ropogtak a sötét utcákban.

Egy asszony állt meg mellettem. Nem tudtam a nevét, csak úgy ismertem. Talán sok asszony volt… mindig kért valamit Az urát halálra botozták az oláhok, kis házát is elvették tőle. – Majd holnap… talán tudok addigra hírt mondani. Egy ideig még elviselhetetlen panaszban nézett rám a szeme. Aztán szomorúan, csoszogva ment odébb a sárban. Elnyűtt szoknyájába két gyerek kapaszkodott.

A villanyosmegállónál valaki becsukta az esernyőjét. Az esernyő alól púpos törpe került elő. Feje gonoszul guggolt két válla között és leselkedett. Ahogy odanéztem, keleties sötét szeme, görbe nagy orra, fodrozott, húsos ajka egyszerre jelekké váltak a ködben.

Ettől kezdve sok ilyen jelt vettem észre, az autókban, a kocsik ablaka mögött, közöttünk is, akik mindég gyalog járunk. Felbukkantak és eltüntek a sárszínű homályban. Szemközt is, mögöttem is mindenütt. Itt vannak, mint a forradalom alatt. Ugyanazok… ugyanannyian. Csak néhányan mentek el, akik nagyon megmutatták magukat. A többi itt maradt és meghízott és nevet és vár.

Az emberek pedig botorkálnak és vonszolják a maguk fuvarát és a mindennapi erőlködéstől nem látnak semmit…

Rongyaikban sápadt gyerekek nyargaltak el mellettem. Nekieresztett patkányrajok nyirkos újságokat hurcoltak szét a városban. Túl, egy kivilágított kirakatban is hírek voltak. Valamelyik napilap legújabb táviratai látszottak nagy, festett betűkkel az üveg alatt. A betűk hegyesek voltak és élesek. A szavak úgy hatottak, mint egymásmellé rakott vasgereblyék.

„Csonka-Magyarország…“ Ez is olyan volt, mint egy vasgereblye… És a csehek, oláhok, szerbek ostorral telepítik ki a mieinket… A Ruhr-vidék és francia vésztörvényszék… tömeges kivégzések Oroszországban és kereskedelmi megegyezés a Szovjet és Anglia között…

A nagyhatalmak pedig tanácskoznak. Ötödik éve már, süppedő, kényelmes karosszékekben, az orosz máglya tűzfénye mellett, égett emberhús szagánál. És tanácstermük párnázott ajtaja alatt beszivárog a mi tépett országunk vére. Folyton szivárog, míg ők össze-összehunyorognak a kicsiny keletiekkel, amelyek torkig ették magukat a mienkből, de azért emésztés közben még mindig kaparnak maguk felé.

Csend legyen! Ideát minálunk ne moccanjon senki. A nagyhatalmak békét akarnak! A vad szenvedés, az éhség és a kín pedig nő a véres, haldokló világrészen, amelynek egykor Phidias adott vonalakat és Lionardo mosolyt és Goethe gondolatot és Beethoven zenét.

A vasgereblyék kinyúltak a kirakatból, átnyúltak az üvegen és fogaik beleakadoztak a szemembe, az arcomba is és feltépték rajta a szégyentől a bőrt. Az ember szégyenkezett az ember felett.

Menni, elmenni valamerre, ahol nincsenek hírek, ahol nem tudni ezekről a dolgokról…

Közben történhetet valami. A pillanatnál is rövidebb ideig tartott. Ágaskodó remegéssel minden előre hajlott. Az emberek, a falak, a lámpák. Mondhatatlan iszonyat volt ebben. Aztán egy gyerekhang sikoltott és felordított az utca. Zavar támadt. Egy autó csúszva megállt. A sárban térség maradt a középen. Mind arrafelé rohantak. Rajzó, fekete gyűrűjükből hangok szakadtak ki, vádoló, fenyegető, jajgató, fájdalmas emberi hangok.

– Szerencsétlenség… Gyilkosság! – Egy rendőr félreparancsolta az ácsorgókat. A katona, a lámpaoszlopnál, arcára csapta rángatódzó kezét. Formátlan, hörgő roncsot cipeltek el előtte a kórház felé. A kórház pedig állt a ködben és mintha mondta volna: nekem fuvaroztok.

Aztán a Rókus-kápolna irányából jött valami. Fojtott templomi zene… Litániát tartottak odabenn, a megholtak lelkéért. Arrafelé néztem. A kápolna kapuaknájából öreges gyertyavilág derengett bele a ködbe. Alulról szivárgott fel, mintha odalennről, egy beomlott tárnából jönne, amelyben imádkoznak.

A kapunál valaki támaszkodott és lefelé nézett. Mellette ködbevesző alakok haladtak az ájtatosan kikoptatott kőlépcsőkön, melyek a kapuboltozat alatt besüppedtek a kápolnába, az utcák színe alá.

Valamikor odalenn volt az egész város. A mélyben, a csendben. Soká volt ott… Míg az emberek emelni nem kezdték a partokat. És az ósdi piacok, az utcák elmerültek, a templomok már térdig álltak a földben. Aztán hirtelen épült a régi fölé ez az új, a gyökértelen, rohanó lármaváros, melyben idegtépő riadások, bűnök és gyűlöletek és rossz készülődések osonnak és olyan borzadások, amelyekről az a másik, régi város nem álmodott legboszorkányosabb óráiban, félrevert harangok éjtszakáin, fekete pestis idején.

Menni… el, valahova, ahol el lehet felejteni, ami a világon tíz év óta történt és az iszonyút, ami ebben a városban történt és nem kell arra gondolni, ami odakinn is, idebenn is folyton történik.

A menekülés szegény, kilátástalan vágya összeszorította a szívemet.

Jó ideje kínlódtam így céltalanul, távolbavágyón, mire ráeszméltem, hogy fenn a magasban egy órát látok. Egyszerre úgy rémlett, mintha számlapján a ködben visszaestek volna a mutatók. Az óra megállt… Körülötte lágyan rajzolódott ki Szent Rókus tornya, a párkányon kibukkantak a homályból a kis kőszentek és a föld alá süppedő lépcső elém terítette magát.

Lenn, a boltozás aknájában, egyetlen mécs égett a Boldogasszony képénél. Világa, mint a lepke, ide-oda szállt a fonnyadt virágok és aranyírásos fogadalmi táblák vallomásai felett.

A szentkép előtt egy asszony térdelt leborulva a köveken. A padokban itt-ott kis öregek kuporogtak. Rózsafüzérjük száraz zörgéssel neszelt mozgó, fogatlan szájuk előtt, melyben, mint elferdült kalitkákban, szegény, szürke madarak: szavak voltak, amelyek egy egész hosszú életen át a magasságokba készülődtek és nem tudtak soha kirepülni és alázatosan, vergődőn mindig ott maradtak.

A kápolnából már elmúlt a zene. A litániának vége volt és a külső zaj megint hangosabbnak tetszett. Mintha nem fért volna odakinn, betolongott a kapun és belebeszélt az imádságokba. A szívemben, mint egy kés nyisszentése, kiújult a gyerekhang halálsikoltása. Az iszonyat megint remegni kezdett bennem. Az újságkirakat hírei össze-vissza beszéltek a fejemben. Úgy rémlett, az egész utca átrohan a homlokom mögött. A nyakamon hideg lehellet futott el. A háború és a forradalom kísértetei benéztek utánam az ajtón.

Ismét elfogott a menekülés vágya. El szerettem volna menni ebből a terhes világból valahova, ahol el lehet feledni, hogy ilyen, ahol nincsenek emlékek és hírek. Csak annyi időre, míg az ember kicsikét kipihenheti magát…

A sekrestyés oltogatni kezdte a gyertyákat. Rudas rézkupakja alatt összetorpant a láng és lefelé nyaldosott. Aztán nem volt ott többé. A kanóc füstölt még egy darabig és a szaga érzett a sűrűsödő homályban. Az oltáron kialudt az utolsó gyertya. Csak az ember köszvényes ujjai között világított egy kis gyertyavég és kezének az árnyéka és előrehajló feje is óriásira növekedett a falon.

A kápolna hajójában lépések csoszogtak a kapu felé. Valami csörrent. Talán kulcsok? A sekrestyés lángocskája az oltár mellé billegett. A tabernaculum sötéten emelkedni kezdett. Az oltárgyertyák árnyéka inogva a mennyezetig ért.

Ekkor történhetett bennem valami, amire nem emlékezem. Elindultam, de nem a kapu irányába. Egyszerre úgy rémlett, hogy a sekrestyés lángocskája az oltár mellett egy zajtalanul kinyíló ajtón át alacsony, bolthajtásos szobába tűnik el. Ívelt, rácsos kicsi ablakon még valaminő holdvilágszerű villanyfény vetődött elém. Az autószirének sivalkodásai, a villanyoskocsik csengőcsörtetései éles karmaikkal még egyszer utánam kaptak.

A lépésem váratlan lépcsőfokon zökkent le. Aztán még egy lépcsőfok következett és még egy… Már csak a sekrestyés gyertyája világított a sötétben. Erőlködve figyeltem a távolodó lángot és közben lassankint magamon is sajátságos távolodást kezdtem érezni.

Egyéb is történt. Az előbb még egészen tisztán láttam, hogy az ember gyertyavéget visz a kezében. Azt is láttam, hogy a nyugtalan láng körül az olvadt stearin az ujjára folyik. És most mégis mintha szokatlan formájú kézilámpást himbálna az oldalán. A lámpa alulról világította meg a karját. Csak ennyi látszott belőle a sötétben. Nehéz lépésének a zaja nem hallatszott többé.

Hirtelen meghallottam a csendet. Nagy, régelfeledett csend volt ez, olyan mitsem akaró, őszinte csend, amilyenre csak gyerekkoromból emlékezem. A homlokomról lepattant egy hosszú szorítás. Az erek lüktetése nem sietett többé, az idegek maguktól enyhültek, mint szelid lazításban a soká kifeszített húrok. Ekkor eszméltem rá, hogy valamilyen jó, tiszta hűvösség hull az arcomra, melyen régóta fájt a fáradtság.

Hátraeresztettem a fejemet és magam fölé néztem. Alig felfogható néma változásokba hajlott át minden. Odafenn, két oldalról öreges, furcsa tetők eresze csúszott lassan előre. A tetőkön világítani kezdett a hó. Egyszerre, lenn a sekrestyés kis lámpája alatt is hó volt. Hó, amely nem lesz sáros és fekete, mint a rothadt burgonya, de fehér marad, mint a meséskönyvek képein.

Csodálatosan meseszerűvé kezdett lenni az egész, mintha hulló fehér pelyhek között egy régi képbe himbálódzott volna bele a sekrestyés lámpája. Egy különös képbe, melyen elvétve, nagy havas tetők alatt, kicsiny házak guggoltak magányosan. A lámpa egyre mélyebben hatolt bele a képbe. Behavazott utcakút bukkant fel. Körülte már csoportba verődtek a házak. Összebúvó tetőiken, fehér prémgallérban feketén, ördöngősen ültek a kémények és pipálva hallgatództak.

Mikor visszanéztem, már semmi sem látszott mögöttem, csak fenn, valahol messze, mint a hold korongja, egy világító öreg templomóra. A torony, mely emelte, eltűnt körülte a havazásban. Számlapján belepte a hó a mozdulatlan mutatókat. Homályosan emlékeztem. – Hiszen az óra megállt…

A sekrestyés arcához emelte a lámpáját és megnézte a kanócot, meddig győzi még? A lámpafény ekkor félköríves vén házkapura esett. Ilyen volt a túlsó kapu is, a következő is. Küszöbüket befujta, kis gyalogkapuik formáját körülprémezte a hó. Jó ideje se ki, se be nem járhatott rajtuk senki.

Mozdulatlanul állt a kép. Az utcából találomra kinőtt magányos, görbe fák sem rezzentek. Havasan ágaskodtak a hóban és a csend olyan nagy volt, hogy hallatszott a sötétben, mikor ágaikról itt-ott, mint a tépés, puhán lehullott a hó. Rejtélyes készülődés derengett át rajtam. Olyanféle belső készülődés, mint amilyennel az ember abba a szép csendbe hallgatódzik bele, melyből mindjárt valamilyen zene fog kilépni. Vagy talán már ki is lépett, csak még nem ért el idáig?

Mindjárt, pillanatig se tart…

És a sötétből ekkor, mint egy régi zene vonalai, hattyúprémes templomtornyok kezdtek emelkedni. Havas, vén városfalak könyököltek fel és öreg háztetők, melyeken világított a hó.

Fehér mohával belepett fekete város a süppedő hóban…

Falai között valamelyik templomtorony hetet kongatott. Egyszerre távol hangok hallatszottak. A városkapu íve alá bevöröslő őrtűz fényében, mint az árnyképek, fegyveres alakok mozogtak. A kapu megnyikordult, a láncok csörömpöltek rajta.

A sekrestyés lámpája sietni kezdett a havon. A nyílt város elmaradt mögötte. Mire a fal tövébe ért, a kapu nehéz, vaspántos szárnyait már befelé tolták az árnyképszerű emberi alakok.

A kapu mellett kétoldalt behavazott faköpönyegben mereven állt a fegyveres őrség. A strázsák mellén fehér fegyverszíjjak kereszteződtek a fecskefarkú kék kabáton. Szuronyos flintájuk olyan hosszú volt, hogy nem fért el a tető alatt.

Ebben a pillanatban a belső utcák felől egy megkésett raj jött elő a sötétből. Az emberek prémmel körülszegett, lapos fekete kalapot viseltek és fekete gallérköpönyeget. Mikor az őrtűz fényébe értek, köpenyükre varrt, nagy sárga folt látszott. Hajladozva nyüzsögték körül az öreg strázsamestert, aki sokgombos fehér gamaslijában, szétvetett lábbal állt a tűznél. Háromszögletű kalapját a szemére vágta és fecskefarkú kék frakkja nyílásából kidöntötte fehérmellényes hasát.

A sárgafoltosok keze meggyőző sebes kérleléssel hadonászott a levegőben. Az egyik ravaszul, kínálón csörgette horgolt erszényét a háttérben.

– Mars! – rivallt rájuk fölényesen a strázsamester. – Pestvár falain bévül nincsen kvártélyuk hebreusoknak. Toleranciából portanyitástól portazárásig elég sok népek romlására uzsoráskodhattatok. Most már békesség adassék a jámbor polgároknak. Takarodjatok a zsidó utcába!

A sárgafoltos, fekete köpenyek hirtelen kilebegtek a kapu alatt és a láncos tölgyfaszárnyak bezárultak mögöttük.

A strázsák nagy flintáikkal megint mozdulatlanul álltak. A hó nyugodalmas pelyhekben hullott tovább. Minden békés és tiszta volt és tekintetem a fehér fátyolon át keresni kezdte a sekrestyés lámpáját. A fátyol táncolt a házak apró, kivilágított ablakai előtt, a szélkakasok körül, ráborult az erkélyek könyöklőire, a zsindelytornyos kiugrókra. Egy kapu kőembereire turbánt csavart magából.

Közben egyre több kicsiny világosság bukkant fel a zegzugos öreg utcákban. Itt is, ott is rúdraakasztott kézilaternák himbálództak a sötét falak tövén és a sekrestyés lámpája elveszett közöttük.

Jöttek-mentek a laternák. Találkoztak, megálltak, összebújtak, mintha beszélgetnének egymással:

– Hogy jutunk át ezeken az infámis nagy hóhegyeken?

– A franciskánusok klastrománál, spectábilis. Egy pengő krajcárért át lehet kelni a tulsó oldalra.

Két kicsi lámpa felett két beretvált arc hajolt össze. Az egyik csak félig látszott ki a prémes kucsma alól. A másik arc fölé szélesperemű, hihetetlenül magas filc-cilinder emelkedett.

Az idegenek hátterében egyszerre ráismertem a hócsipkés szép torony tövén a Ferenciek öreg rendházára. Falánál egy ember állt és lapátjával mindig újra friss ösvényt vágott a mély hóban:

– Egy krajcár az átkelés!…

Valahonnan messziről csengők csilingelése hallatszott.

– A bécsi diligence!… – kiáltotta egy hang a sötétben. – Vigyázzatok, a gyorskocsi… – terjedt utcáról-utcára a hír.

A kis laternák között hirtelen riadalom támadt. Mintha veszedelem elől partra menekülnének: a falakhoz lapultak, behúzódtak a kapuk íve alá és várakozón világítottak bele az utcába.

Az ablakok itt-ott kinyíltak. A függönyök mögül kíváncsi fejek hajoltak előre.

Hangok hallatszottak:

– Kuriózus sebesség. Ilyen nagy hóban csak két napot késett…

– A gyorskocsi… Jön!

Aztán percek múltak, mire nagy csengőcsilingelésben lassan, nehézkesen egy félig sárgára, félig feketére festett magaskerekű, féderes jármű kezdett elődöcögni a homályból. A kocsi mellett kézilaternákkal gyalogos emberek haladtak. Meredek bakján, a kocsis mellett, cilinderes alakok ültek. Tetején táskák, ládák és kalapskatulyák inogtak. Feltűnően kicsiny ablakán fáradt arcok tekintettek ki.

A városházán, a vigyázótoronyról világosság pislantott le a mélybe. A tűzőr járt körben odafenn a torony erkélyén. Kiáltása tompán bukdácsolt lefelé a hópelyhek között:

– Dicsértessék az Úr Jézus Krisztus…

A fény eltűnt a toronyról. A városháza nagy, négyszögletes tömegével megint visszamerült a sötétbe a Duna homokos partján. Lenn a folyón vizimalmok aludtak a téli révecskékben. A Városház-piac közepén a Szentháromság-szobor sugaras aranyozása kicsillant a hóból.

Egyszerre zegzugos sikátorokban jártam, nyugodalmas jó kis sikátorokban. Mögöttem minden elmaradt, ami emlékezett, előmbe semmi sem jött, ami emlékeztetne és a csend gyönyörű, halk nevetéssel nevetni kezdett a fülemben.

Soká mentem így. A lépésem fehér bársonyban járt. A hópelyhek mint könnyű, vattás cimbalomverők ugráltak a levegőben láthatatlan zizzenő húrokon.

Fejem fölött váratlanul megcsikordult kampós láncán az öreg laterna. A lángja füstölt. Pislogása álmosan karikázott egy borbélyműhely cintányérjain. A cintányérok alatt rácsos kicsi ablakból rácsozott kicsi világosság vetődött ki a hóra.

Odabenn a műhelyben még dolgoztak. A cserépkályhában égett a tűz. A kályha ajtaja nyitva volt és a parázson nagy kolmizóvasak melegedtek.

A falon, kampós szegeken, púderes parókák lógtak. Copfjuk a földig ért, a macska játszott velük. Egy kalitkában rigó ugrált.

A mester, fehér kötényében, ingujjasan állt a műhely közepén, az állványra peckelt, kényes paróka előtt és sebes forgatással hűtötte a fodorítóvasat.

– Hanzi, egy-kettő! Vendelin, leütöm az álladat…

A legények futva jöttek-mentek a kolmizókkal a cserépkályha és a parókásállvány között.

– Ulrich, ne nevess – mordult a mester, – mozogj már azzal a púderezéssel, megfullad az archivarius úr!

A tükör előtt, hátrakötött fésülködőgallérba süllyedten, boldogtalanul ült az egyetlen kliens. És mialatt óriási stanicliba temette az arcát, Ulrich inas meszelőnagyságú púderezővel mókásan rázta fejére a hajport.

– Siess már, te ördögfattya – hallatszott egy síri hang a stanicliból. – Ó, a l’hombre-partiem… megnyúzlak, ha elkésem.

Váratlanul kicsi lámpa állt meg melletem a gyalogjárón. Vénségtől megzöldült háromszegletű kalapban, elnyűtt köpönyeggallérban egy öreg úr zörgetett be az ablakon.

A mester kikukucskált az ajtórésen, aztán hódoló lendülettel feltárta.

– Van szerencsém professor rector úr! Tessék befáradni! Tiszteljen meg magnifice prosenior…

– Sietek, későn van – jelentette ki az öreg, mialatt kerek mozdulattal leemelte kalapját és másik kezének ugyanolyan kerek mozdulatával leemelte fejéről copfos parókáját.

– Gondozására bízom, borbély művész úr – mondotta gyöngéden, mintha életepárjáról lenne szó. – Fodorítsa ki francia csínnal. Holnap érte jövök.

– Sok a munka, nagy a forgalom. Holnapután teátrom van. Julius Caesart adják elő a német komédiában – hadarta a mester. – Még ki kell kolmiznom a komédiások allonge parókáit a színjátszáshoz. De azért, magnificus rector, magamat úri favorjába ajánlom. Minden parancsolatja szerint légyen.

Az öreg ceremoniásan föltette szinte illetlenül kopasz fejére a kalapot. Ő is, a mester is mélyen bókoltak egymásnak és a kicsiny lámpa önérzetesen odébb himbálódzott.

Tovalebegő fényében, egy-egy pillanatra, furcsán pingált cégtáblák mutatták meg magukat a falakon. Turbános török basa, három marcona gránátos, egy fekete kutya, egy fehér menyasszony…

A sarokház falmélyedésében lajtorjás kis kéményseprő szobra állt. A bezárt boltok felett, vaskarokon, perecek, csizmák lógtak be az utcába. Felszerszámozott kicsi bádogló, cifrára kovácsolt óriási kulcs. Túl, az íves kapu felett, egy hegedű meg egy flóta függött. A falon becsületes, nehézkes vén betűk hirdették:

Aki pedig keresné, ezen házban megtalálja a Polgári Hegedű és Flóta és Clarinét mívesek Czéhét.

Tekintetem bevetődött egy földszintes ablakon. Az alacsony, mélyen hátranyúló szobában egyetlen faggyúgyertya égett. És a falon, a Szűz Mária képe előtt, vörös pohárkában az olajosmécs lángja.

A mécs alatt, hosszú padokon, ünneplő ruhában, illedelmes emberek ültek. Előttük, a zöld posztóval leterített asztalon, szép rendben feküdtek hegedűk, flóták és clarinétok.

A mesterek maguk között tanácskoztak. Tisztelettudón, állva várakozott néhány legény a szegletben, a kemence mellett.

Egy hosszúhajú mester, fekete ruhájában, lassan felemelkedett. Felvette az asztalról az egyik clarinétot és megpróbálta. Csendesen fújta, csontos ujjai járatosan mozogtak a billentyűkön. A többi komolyan, figyelmesen hallgatta. Mikor vége volt, a céhmester lekoppantotta a gyertya kanócát és ünnepélyesen mondotta:

– Mielőtt pediglen határozat hozatnék, imádkozzunk az országért, a városért és a céhért…

Egyöntetű mormolás hallatszott odabentről. Aztán megint közelebb húzódtak egymáshoz az emberek és olyan lelkiismeretesen tanácskoztak, mintha a becsületükről lenne szó. Végül felállt az öregmester és megköszörülte a torkát. Hangja kiszűrődött az utcára.

– Wohlgemuth Ferencz Christian polgári clarinét míves legényt pedig, ezidő szerint még nem szabadítja fel a Czéh. Meghagyatik néki, hogy szorgalmatos studiummal munkálkodjék és az eljövendő esztendőben, Kis Asszony hava tizenkettedik napján újfent bemutatkozzék a hegedű, flóta és clarinét mívesek polgári Czéhe előtt. Az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek áldásával.

Senki sem mondott ellent, mindenki rendén valónak találta. A legények között megadóan lehajtotta az egyik a fejét.

A hulló hó fátyola bevonta az ablakot és repülő szőttesében vitt magával tovább. Mögöttem, egyre halkulón, egy hegedű hangja jött a csenden át… A céh ismét ítélni fog és ítéléséhez nincs hozzászólása olyannak, aki maga nem tud hegedűt mívelni. A mestereket illeti a döntés. Mert ha olyan idők járnak, hogy a mestereknek a legények, a legényeknek külső kontárok parancsolnak, akik még egy quintet se tudnak hangolni, egy flótabillentyűt se tudnak a helyére illeszteni, akkor – rosszak a flóták és a hegedűk…

Aztán egészen hirtelen történt. Az utcalámpa alatt, a szegleten, egy úr megemelte valaki előtt a kalapját.

A másik is köszönt:

– Tartozó tisztellettel, Illustrissime.

– Kriminális idő… Hová méltóztatik igyekezni?

– Megtekintem milyen passzazsirok érkeztek a diligenceal.

– Éppen magam is az Electorokba vagyok készülettel. Talán journálokat is hozott a gyorskocsi Bécsből.

Emeletes sárga ház előtt álltak meg. A kapu felett, a falon, különös festett figurák látszottak. Mint a kártyakirályok koronás hermelinfövegben, nagyparókás, páncélos figurák sorakoztak a furfangosan rajzolt öreg írás körül:

Vendégfogadó a Hét Választófejedelmekhez… Sajátságos parádés vígsággal csilingeltek le rám ezek a szavak, mint valami régi muzsika.

A kapu nyitva volt. Mély boltozása alatt, kétoldalt, falra akasztott kézilámpák lógtak. A kapualjából nagy udvar nyílott. Az udvaron egy fáklyás ember állt. A fáklya füstös fényében kétszínnel festett utazókocsik, félig kifogott lovak körvonalai látszottak. Az állatok teste gőzölt a hidegben.

A kapu mellett néhány lépcsőfok vezetett fel egy fehérfüggönyös kis üvegajtóhoz. A belső világítás barátságosan szűrődött át az üvegre feszített függönyön. A sárgaréz kilincs ragyogott.

Az idegen urak a küszöbön álltak. Fenn a szemöldökfán csilingelni kezdett az ajtócsengő. Aztán, nem tudom, hogyan történt, már én is benn voltam a vendégfogadó éttermében.

Egy pillanatra megakadt a lépésem. A fehér abrosszal terített asztalok mellett mindenütt valószínűtlen alakok ültek. Kedvesek és furcsák, olyanok, mintha finom ollóval régi divatlapokból vágták volna ki őket. Hirtelen a saját öltözetemre kellett gondolnom. Ha észrevennék? És önkéntelenül összefogtam a bundámat.

A szegletben szabad volt egy kis asztal. Félszegen indultam arrafelé. Közben olyasmit éreztem, hogy a földre kell néznem, el kell rejtőznöm a tulajdon tekintetem mögött, mert különben valami megfoghatatlan történik.

Mialatt így lefelé néztem, megakadt a szemem a súrolt deszkapadlón. Friss, havas lábnyomok olvadtak a székek körül. Az asztalok alatt finom keresztszalagos topánkák, csattos cipők, elnyujtott csizmás lábak látszottak. A szálában udvarias beszéd zsongott. Elvétve porcelláncsörrenés, pohárcsengés hallatszott. Senki se törődött velem. Egyszerre kíváncsi mosolyt éreztem az arcomon. Lassan felemeltem a fejemet.

Megnyugtató szelid világosság szőtte át a termet. Csak a terített asztalokon égtek gyertyák. A mennyezet aranyozott fa-luszterén lángtalanul futottak körben a viaszszálak. Most már figyelmesen kezdtem nézegetni a dolgokat. Az emeletes pohárszéken öreg cinkkupák és festett alabástrom gyümölcsök között, csillanómedrű Altwien-vázák álltak. Szemközt a fehér falon, zöld zsinóron, aranyos keretben Mária Terézia koronás képe függött. A királynő még egészen fiatal volt a képen és brokátkrinolinja mellett Pozsony vára látszott és a Duna kékre festett vize.

Halk ajtócsapódás rezzentett fel. Nagy tálakkal fehérsapkás kis kukták szaladtak be a konyha felől. Hosszúnyakú palackokat is hoztak és sürögve szolgálták fel az ételeket.

Az egyik asztalnál ifjú gavallérok ültek. Színes frakkjuk mélyen kinyílt a fodros ing felett. Habos batiszt-nyakkendőjük az állukon futott át és a fülükig ért. Ezek fánkot ettek és aranyosra barnult üvegekből tokaji bort töltögettek maguknak.

Mellettük magyarviseletű vidéki urak könyököltek össze egy asztal felett és titkolódzó arccal hangosan beszéltek. Túl egy püspök vacsorázott két testes kanonokja között. Most érkezett Bécsből. Széke mögött feszesen állt a huszárja, ezüstzsinóros rövid bekecsében.

Óriási kalapon akadt meg a szemem. Az ablak alatt rövidderekú görögös ruhában szép fiatal asszony ült két gyermekével. Az asztal végén a pap-nevelő és a gouvernante húzódott meg. Az úrnő széke mellett táskák és ridikülök tornyosultak a földön. Netz-keztyűs keze negédesen törte a kenyeret. Az ételeket olyan mozdulattal szedte a tányérjára, mintha virágok lennének. Aztán piszkált közöttük és mindent otthagyott.

Egyszerre azt az urat is megláttam és a másikat is, akiknek a nyomában ide jöttem. Az öregebbik jókedvűen nézelődött aranykeretes lorgnonján át. Valahányszor mozdult, tubákszínű frakkján megcsillantak a nagy gyöngyházgombok… Ebben a pillanatban egy fehér fejkötős szolgálóleány közeledett felém. Virágos ingválla, harangozó, csíkos szoknyácskája friss és tiszta volt. Hirtelen megint a deszkapadlót kezdtem nézni. Mire felpillantottam, a leány már a szomszéd asztalnál állt. Ott fizetni akartak.

– Nagyon szerény étkezés volt – mondotta egy hang, mintha alkudni akarna. – Seberli leves, tejfeles fogas, írósvajban pirult krumplicskákkal, meg sült libamáj rizskásával, meg spékelt vesepecsenye garnirozva, pulykamell kastaniákkal, marmeládos fánk, gyümölcs és sajt. Egy flaska badacsonyi bor, két flaska egri bikavér…

– Egy bécsi forint és tizenhét krajcár – felelte a leány.

– Micsoda summa, ilyen kis vacsoráért, micsoda drágaság – sóhajtotta fájdalmasan a vendég, mialatt fizetett. Aztán borravalónak adakozó fölénnyel két krajcárt tett le az abroszra.

A leány csinos kis bókot vágott ki és hálásan mosolygott.

– És a kenyér! Majd elfelejtettem, – mondotta az úr. – Három karaj…

– Az hozzá tartozik – felelte a leány. – A kenyér semmibe se kerül…

Ekkor kezdődhetett el valami, ami egészen érthetetlen volt. Furcsa nyugtalanság lepett meg. Egy tekintetet éreztem magamon, melyről nem sejtettem, hogy honnan jön. Mi ez? Mit keresek itt? Olyan békésen elringató volt kinn a kis utcákban a hóhullás. Miért is jöttem ide?

Váratlanul egy visszatolt szék ütött zajt. Lépéseket hallottam. Nem néztem oda és mégis biztosan tudtam, hogy azok a lépések felém közelednek. Tudtam, hogy valaki most mindjárt szólni fog hozzám és nekem felelnem kell. Ólom ömlött a tagjaimba és a két kezem roppant nehéz lett. Mellettem egészen közel, nagy gyöngyházgombok csillantak meg egy tubákszínű frakkon.

– De facto, meg se ismertem, kedves Barbara húgom…

Hideg borzongás futott végig az arcomon. Barbara… És ezt nekem mondja. A dédanyám nevén szólít, aki több mint száz éve meghalt már.

– Igen… én sem… – Halkan, elfogódva beszéltem és éreztem, hogy ebben a pillanatban arcomban egy régi arc van. Szétválasztja a vonásaimat és kihajlik sok más régi arc közül. Azok is mind hozzám tartoznak. És a sok régi arc együtt az én arcom, melyben benne vannak valamennyien, akik előttem éltek, akiket soha se láttam. Hol egyik, hol másik suhan elő és mosolyog az ajkammal vagy belelobbantja a szemembe a tekintetét és akik rám néznek, azt hiszik, hogy én vagyok. Pedig ők is velem vannak, mindig velem, akiket senki se ismer fel bennem többé.

Most… ebben a pillanatban, aranynyeles lorgnonján át egy öreg úr felismert közülük egyet, egy régen porladót és örvendőn rámosolygott a halvány gyertyafényben.

– Persze, most érkeztek Bécsből – mondotta egész természetesen. – És kedves atyjaura? Talán a kocsival történt valami kalamitás a nagy hóban? Ezért kényszerül itt mulatni magányosan. Fatális… fatális, mindjárt gondoltam, de ha konveniálna kedves húgomnak, tiszteljen meg minket. Nota bene, tíz lépésnyire se kell fáradnia. Vagy kocsit hozassak? Feleségemnek nagy örömére szolgálna. Hangászok muzsikálnak ma este nálunk. A rendes quartett. Kérem… Nem, itt nem várakozhat. Azok a stutzerek, nyughatatlan modorú ifjú arszlánok. Kivált az ott, a pomagranát színű frakkban. Impossibilis! A sok idegen passzazsir között, egyedül egy dáma, egy vendégfogadóban…

Mialatt beszélt, lehullott rólam az ólmos zsibbadás. Egyszerre megint mozdítani tudtam a fejemet. Szabadkozni próbáltam. Útról jövök, bundában, esti ruhám sincs. Inkább máskor… De az öreg úr nem engedett. Magához intette a csinos kis szolgálót.

– Ha a nemzetes úr visszajön, hiszen ismered, mondd meg neki, hogy átinvitáltam a leányát magunkhoz.

Az ajtócsengő csilingelt és az öreg úr mélyen meghajolt, mikor maga előtt kiengedett. Aztán már az utcán voltunk a hóban. Aztán egy zsindelytetős, zömök ház kapuja előtt. Kísérőm jeladásnak megrángatta a húzóscsengőt és nagy kulccsal felnyitotta a zárt.

A kapu aljában egy mángorló állt, az emeletről könnyedén, elbájolón Mozart zenéje hangzott. A sötét kis udvar irányából, gyertyával kezében, kikolmizott tornyos fejkötő alatt egy picinyke nőszemély közeledett.

– Ne bókoljon annyit, leányasszony – mondotta az úr, – inkább világítson.

A kicsinyke nőszemély nyújtózkodni kezdett. Fejkötője magasába emelte a gyertyatartót és ettől kezdve lélekzeni se igen mert, hogy a lángot meg ne ingassa.

A világosság beesett két fehérre meszelt fal közé és felfelé szaladt előttem a meredek falépcsőn.

– Még három grádics van – hangzott mögöttem. Egyszerre abbamaradt odafenn a zene. Alakok tűntek elő a lépcső pihenőjén. Már tisztán láttam őket. Egy krinolinos kövér dáma. Rövidderekú almazöld perkálruhában egy fiatal leány. Mellette ezüst kandelábert tartott emelve valaki.

Magasnövésű nyulánk ember volt. Háromgalléros kék kabátja nyílásában, a könnyű ingfodor felett, szertelenül széles, fekete atlaszkendő csavarodott a nyakára. Hófehér posztónadrágot és sárgahajtókás Souvarov-csizmát viselt. Egy pillanatra úgy rémlett, mintha egy régi képet néznék. Talán láttam is már ezt a képet valahol, vagy álmodtam egyszer? Hirtelen elmosódott fejemben a gondolat. Milyen keskeny és halvány az arca és zöld szeme milyen sajátságosan árnyékos.

Valaminő zavar támadt. Az árnyékos szemekben kezdődött és onnan terjedt át a többi arcra. Egy ifjú ember, akit eddig nem vettem észre, túlzottan mélyen meghajolt. Bokáig érő nanking pantalló és kékcsíkos harisnya volt rajta. Hosszúra növesztett szőke haja előre lendült a mozdulatától.

Hangokat hallottam magam körül. Eszembe jutott, hogy már az előbb is hallatszottak. Barátságosan csengtek és mégis nyugtalanítottak. A krinolinos asszonyság megint mondta, vegyem le a bundámat. Mind bíztattak. A fiatal leány meggyőzően ismételgette, hogy odabenn meleg van. Ég a tűz a kályhában… Egy pillanatig szinte kínzóan éreztem az ő és a magam ruházata közötti különbséget: több mint száz esztendő volt a ruháink között. Pedig most még takart a bunda.

– Nem, köszönöm. Kissé átfáztam. Fenntartanám, ha megengednék…

– Talán a vizitszobában örvendezzünk tovább egymás látásán, – mondotta ekkor udvariasan a háziúr és feltárta a magas üveges ajtót.

Bolthajtásos szobába léptem. Itt-ott gyertyalángok világítottak a comodeszekrényeken, az asztalon és minden megismétlődött a tükörben. A zöldcsíkos papírkárpiton, a divány fölött, ovális keretekben, fekete silhouette-portrék körvonalozódtak. A cseresznyefa-bútorokon, a gyönggyel hímzett virágképeken játszott a fény. Derűs, gyermekes vígság, tiszta élet áradt a fehér mullfüggönyös szobában. A kótatartók mögül borzas muzsikusfejek néztek rám kíváncsian. Egy nagy karosszékből sajátságos öreg katona emelkedett fel. Varkocsba font fehér paróka volt a fején. Copfján, mint két varjúszárny ült a fekete selyemszalag csokra. Az aggastyán magas botjára görnyedt és hosszú ideig figyelmesen nézett rám. Senki se merte zavarni. Mindenki hallgatott.

– Jó barátom, tábori batjársam volt kedves húgomnak az öregatyja ura – mondotta végre, vontatott hangon.

Nyugtalanság kuszálta meg a gondolataimat. Hiszen ő a dédanyám nagyatyjáról beszél… És megint ugyanazt a hűvös borzongást éreztem az arcomon, mint az előbb, a Hét Választófejedelmek fehér szálájában.

Az öreg óbester visszaereszkedett a karosszékbe és ahogy a botjára támasztotta az állát, nem lehetett megkülönböztetni, hol végződik a bot elefántcsont-fogantyúja, hol kezdődik elefántcsontszerű arca. Különösen, lárvaszerűen mosolygott valahova messzire, ahová csak ő látott el.

– A prusszus király ellen verekedtünk akkor… és milyen veszettül fiatalok voltunk. Megálljon csak kedves húgom! Anno… anno ezerhétszázötvenhétben…

A hegedűkön megint felébredt az alvó melódia és szállt és zengett. A cello mély vágyban kísérte, a spinett billentyűi alól tünő szárnycsapással, mint ezüst pillangók, repkedtek ki a hangok.

És mialatt az öreg katona valószínűtlen, távol fiatalságáról beszélt, finom viaszszagot kezdtem érezni. Olyanfélét, mint amilyen akkor támad, mikor valaki mellett az utolsó viaszgyertyák égnek. Jobbról, balról égnek és a viasz mondanivalójába valamilyen virág szaga is belevegyül. Itt is érzett, lilaszínű virágillat, – lavendula érzett a szobában.

Előttem az ovális asztalon, az alacsony ezüsttartóban csendesen fogytak a viaszgyertyák. Egy fehér kis kéz minduntalan lekoppantotta a megnyúló kanócot.

– Számtalan pennás munkák tésznek bizonyságot sok jeles huszárcselekedetinkről – mondotta a aggastyán halkan, a zene hangjain át. – Sunt quorum non est memoria… az idegen népek mindig újra megfeledkeznek a magyar vitézi cselekedetekről, mert mi idehaza se tartjuk emlékezetünkben a magunk becsületét. – Egy darabig komoran nézett a gyertyafénybe. – Pedig a megboldogult prusszus király lovasgenerálisa, Ziethen úr is tőlünk tanulta el a huszárháborút. – Kissé felegyenesedett a karosszékben: – És odatúl Dettingennél, mikor együtt verekedtünk az anglusokkal és úgy meggyőztük a franciákat, hogy a Rénus vizén is átkeltünk utánuk, tisztességet adott az armadánknak az anglusok generálisa. Mondják, a minapában Bonaparte császár is levette a kalapját a magyar huszárroham szemléletében. Ezt is elfelejtik majd… De azért, ha egyszer Isten igazában megint elindulunk, leveszik még az anglusok, a prusszusok is, a franciák meg a többi közönséges népek is a kalapjukat…

Az idők összezavarodtak a fejemben és várni kezdtem, hogy elmúljék ez. De semmi sem változott. Az elefántcsontra támaszkodott parókás fő még mindig felém fordult. Felgombolt zöld dolmánya nyílásában, szaggatott lélekzésétől gyorsan emelkedett és horpadt a kibuggyanó fodros patyolat, a sűrű ezüst pitykék fölött.

– Zenebonás idők voltak akkor, most meg nagy csendesség vagyon… – mondotta alig mozduló szájjal, mintha önmagának beszélne titkokat. – Nagy csendesség… Elnyugodott a háborúskodás, kóborlóknak és haramiáknak nincsen vigadásuk. Az emberek békességben élnek és azt hiszik, jeles dolgot mívelnek, ha a diétán vagy a magisztrátusban a hatalomért veszekednek. – Kivette dolmánya zsebéből tubákszelencéjét és megvetően rákoppintott. – A kályha mellett tubákolnak, fundust vesznek, literátus dolgokról gondolkoznak és nem tudják, amit mi tudunk és nem értik, ha mondjuk. Mi is így voltunk az öregekkel. Azelőtt is így volt és ezért kezdődik a világon mindig minden újra. Mint a hinta fel-le, egyhelyben. Majd eljönnek megint a zenebonás idők, azután megint lészen jó csendesség…

Senki se figyelt rá, mindenki a zenét hallgatta. A diván szegletében, egyenesen ült indiai shawljában a krinolinos dáma és kötőtűi ütemes kis neszeléssel mozogtak. A háziúr a spinett mellett állt. Nagy gyöngyházgombjain játszott a fény, valahányszor a kóta lapjait forgatta. A muzsikusok a G-moll Quartett andalító Rondójához értek.

Ekkor koppantotta le ismét a kis fehér kéz a gyertya kanócát. Túlságosan lekoppantotta. Egy pillanatra szinte minden elhomályosult. Önkénytelenül odanéztem. Almazöld perkálruhájában, a tükrös consolera hajolt a leány és hosszú tekintettel mosolygott el a vergődő láng fölött. A szőke ifjú ember, aki egész idő alatt mozdulatlanul ült egy magasan párnázott széken, összerezzent. Kissé nyitott szájjal, elragadtatottan ő is mosolyogni kezdett. A két fiatal mosoly átjárta a szobát, ragyogott és világított a homályban. És a végtelennek ez az időtlen beszédje, mely a szó és a csók között száll örök tavaszban, két élet minden titkát elárulta.

Így találkoztak ők, míg a gyertyaláng újra erőre nem kapott. A zene pedig szállt és kitárt szárnyaival eltakarta őket a többiek elől.

Mozart meséje zengett a csendben. Az ablakok és ajtók felől nem jött be semmi zaj. Odalenn hallgatott az utca. A lépcsőt nem verték fel váratlan lépések, a gyertyák lángja nem ingott a jövés-menéstől és híreket sem mondott senki. A világ messze volt és az ember közel volt önmagához.

Egyszerre, magam sem tudtam miért, olyan mozdulatot tettem a kezemmel, mint amilyennel az ember az éjjeli lepkét elhajtja a szeme elől. Aztán kisvártatva megint ugyanannak a mozdulatnak a kényszerét éreztem a kezemben. Lassan az ajtó felé fordítottam a tekintetemet. Háromgalléros kék kabátjában az árnyékosszemű idegen állt ott. Kezét a csípőjére támasztotta. Hullámos haja egy elmult mozdulattól visszalendült a homlokából. Szép fejét hátraszegve tartotta és egyenesen rámnézett. Nem tévedtem, rámnézett, kérdőn, megfoghatatlanul.

Ebben a pillanatban odalenn valamerre kocsicsengők kezdtek csilingelni. A lépcsőfelőli ajtó kinyílt és tornyos fejkötője alatt megjelent a kicsiny leányasszony.

– Kocsi jön – jelentette lelkendezve, – már a Régiposta-utcában lehet. Mindjárt ideér.

Senki sem kételkedett, hogy a kocsi csakis értem jöhet. A zene félbenmaradt, mindenki felállt és sajnálkozott. A quartett búcsúzva hajlongott, a krinolinos dáma kedvesen sóhajtott, a háziúr lekísért a lépcső aljáig. Mikor visszanéztem, odafenn, a homályban már csak az almazöld ruha szegélye és a kékcsíkos harisnya látszott.

– Megengedi, hogy besegítsem a kocsijába? – hallottam egészen a közelből. Az árnyékosszemű idegen nesztelen lépéssel jött mellettem.

Már kinn álltunk a hóban. A kapu bezárult mögöttünk és megint olyasmit éreztem, hogy egyszer, valamikor álmodtam ezt. Mielőtt azonban minden az eszembe juthatott volna, a gondolatom megint elmosódott. Kocsicsengők közeledtek és nevettek, mint az ezüstcsengők a régi operák zenekarában. Aztán elhaladtak előttem, távolodtak, elmultak, de a kocsi nem látszott, kerékcsapás nem maradt a hóban.

– Megbocsásson – mondotta ekkor sajátságos szomorúsággal az idegen. – Régen vártam erre. Még egyszer beszélnem kell, még egyszer hallanom kell a hangját. Még ha azt mondaná is, hogy – nem. Ugyanúgy mondaná, mint akkor… Ajándék lesz, szép lesz a nem is, mert Barbara adja. Nekem adja és senkivel se kell megosztanom. Az az enyém marad, egészen az enyém, mindenkorra, amíg élek… És közben kinyujtotta a kezét, mintha át akart volna venni valamit.

A hó egyre nagyobb pelyhekben hullott és a hangja tompán jutott el hozzám, mintha messziről beszélne, egyre messzebbről. Hideg, fehér fátyol sűrűsödött közöttünk. Már csak a körvonalait láttam és csodálatos szemét. Jóformán egészen eltünt. Csakis kinyujtott keze látszott még a szép mozdulatban. Halványan, egyre halványabban.

Ott, ahol az előbb állt, egy kis világosság támadt. Mikor jobban odanéztem, úgy rémlett, magányos lámpa fénye himbálódzik elmosódó házak tövén. Görnyedten, lassan botorkált alabárdjával egy éjjeli őr: – Tűzre, vízre vigyázzatok… Már ez is csak alig hogy hallatszott, csendesen zizegett, mint a hópelyhek.

Az út hosszú volt és sötét. A lámpafényen egyre ritkulón szálltak át a fehér pihék. Egyszerre a sekrestyés jutott az eszembe. Köszvényes ujjai között világított a kis gyertyavég, kezének az árnyéka óriásira növekedett a falon.

A havazás megszünt és mintha felülről jönne, nyugtalan zaj hatolt le hozzám. A cipőm orra lépcsőbe ütődött. A falnak támasztottam a kezemet. Még egy lépcső következett és még egy. És minden lépcsőfokkal nőtt a zaj, zsibongott, dübörgött, zihált. Nyöszörgés, vágy és jajgatás, lihegés, bosszú és gyűlölet forrt benne és ömlött felém.

Küszöbhöz értem. Már csak egy sötét kapuív választott el a zaj katlanától. Egyszerre másfajta levegő csapott az arcomba. A város rámlehelt. Minden ablakával, minden ajtajával lehelt. Rohanásának a szele megcsapott. Összerázkódtam. Hirtelen, hosszú tűkkel éles világosság szúrt bele a szemembe. Egy villanylámpa fénye. Sok villanylámpa, izzó gömbök, száguldó fényszórók, égő ablakok… Sivító autók tülköltek, csörtettek a villanyosok, vágtattak a kocsik a csirizes fekete hóban. Rikkancsok nyargaltak a ködön át, emberek tolongtak, rohant, kavargott az utca és a város egész szenvedésével hurcolta, gázolta, tiporta önmagát.

Egy pillanatig szédülve támaszkodtam a Rókus-kápolna öreg falához. Mire való mindez, mikor másként is lehetne?… A zaj a fejemre szakadt, a jelen tudata a mellemre könyökölt. A csend messze volt. Hasztalan a visszavágyás… Az a csend az övék, nem a mienk. Nekünk mennünk kell, előre, át ezen, át kell esnünk mindenen, hogy kijussunk a csendbe, amely majd a mienk lesz.

AZ UTOLSÓ DEREGLYE

A szél üvöltve nyargalt a vad hideg vizen és az ég vele nyargalt bomlottan, feketén.

Odafentről is lehallatszott az iszonyat. A szörnyű sivításban vak bődüléssel ütődtek össze a kátrányos nehéz fellegek. Viszhangzott, tombolt a levegő és a hullámok már őrjöngve tépték egymást a sülyedő hajó körül. Felugráltak a fedélzetre. Fehéren, magasan forogtak. Visszabuktak és mindig újra magukkal rántottak egy darab életet.

Segítség…

A hajó remegett, mintha haláltusájában a hideg törte volna. Körülte hullák táncoltak a tajtékban. Szirénje fuldokolva sikoltott utolsót. A parancsnoki hídon már csak egyetlen ember állt. Nem volt kinek parancsoljon, csak állt és várta a halált.

Ekkor történt. Egy hullám nőtt a többiek fölé és ahogy jött, fehér karmaival a sötét eget kaparta. Nyomában a rettentő szántás között nyitott tölcsér rohant. Puszta szelétől oldalt dűlt a hajó. Egyszerre ijesztően fenn volt a magasban. Beleütődött az alacsony égbe és az árboca reccsenve letört. Mint szakadt inak csapkodtak körülötte a kötelek. Aztán orral zuhant a mélybe és úgy maradt, félig alámerülten, egy emberölő rémes pillanatig.

A szétcsattant víz visszahullott és ami a hajóból még a felszínen volt, kísértetiesen rángatódzott az ég alatt, mintha elmerült testével sötét hatalmak birkóznának odalenn, hogy magukhoz rántsák az egészet.

Segítség…

Már semmi sem segített. A tenger szörnyű erővel beszívta a sülyedő hajót.

Ahol az előbb még vergődött fekete teste, hirtelen üresség maradt az ég és a víz között. A vízben feltátongott egy nagy, sötét torok és ragadozón falta be a hajó után a vonagló roncsokat, bomlottan ágaskodó emberfejeket, ordítva menekülő csónakokat. Mindent, amit elért.

És ami túl a halálgyűrűn még élt, egy percre megdermedt a szörnyű sülyedés körül.

Vége… Középütt, ahol a kémények szája eltünt, öklendve buggyant fel a levegő, mintha utolsót lélekzett volna a hajó. Aztán bőgve egymásba rohantak a hullámok és a vizek végtelen szántása egyforma, nyugtalan iszonyat lett a szemhatártól a szemhatárig.

Minden elmerült… Csak messze kinn, ugráló roncsok, hányódó emberi testek között táncolt halálos tébolyban egy utolsó dereglye.

Lucskos emberi alakok álltak rajta. Vonítva lóbálták a karjukat a fejük felett és inogtak, mintha a dereglye mozgása szerint ők is valami borzasztó táncot járnának.

És a habzásból minden arrafelé fordult. Elkékült, csapzott hajú fejek forogtak, mint a srófok, karmokká lett kezek kapkodtak.

Utolsó reménység… Utolsó dereglye…

Kicsiny, fekete test vetődött a víz fölé. Odalentről jött vissza. A forrongó tenger okádta ki. Még élt. Szájából, orrából folyt a víz. Hörögve könyörgött:

– Kötelet… dobjatok kötelet…

De csak a hullám segítette. Odacsapta fejét a szálfákhoz. Félönkívületében, őrjöngve megkapaszkodott.

Horpadtmellű, sárgafejű ember ugrott elé. Ugatott, mint egy gonosz állat és fejszét lóbált a szélben.

– Nincs hely… ereszd el…

A fejsze visítva lecsapott.

Már csak két levált véres kéz markolta a dereglye szélét, a test visszabukott és mint egy kő alámerült.

Mások jöttek, vergődő rimánkodók. Elkékült kezük megfogódzott: Csak engem… De a fejszés senkin se könyörült. Suhintott és a vizes deszkákon szétázott a friss vér.

A hullámok pedig átugráltak a dereglye felett, alája bujtak, felpúpolták a hátukat, lebillentették magukról, dobálták egymásnak és csattogó körben vihogtak körülte.

A sárgaarcú fejszés még mindig állt és mindenkire lecsapott, aki az elsülyedt hajóból a dereglyéhez menekült. Halálordítás vegyült a viharba. Testek loccsantak vissza. Mire ismét felvetődtek, mereven libegtek a hullámokon, mint az üres palackok… Ő nem irgalmazott. Az emberek látták ezt és nem tettek semmit ellene. Hátha?… mégis? Míg veszni hagy mindent, talán őket menti meg?

Aztán egyszerre nem volt ott több. Egy másik kapta ki kezéből a fejszét. – Sokan vagyunk! – ordította és leütött néhányat, hogy kevesebben legyenek.

A hajótöröttek nem mertek mozdulni. Az ő kezében volt a fejsze! Babonás rémületben meredtek rá és várták, hogy történjék valami.

A dúlt, fekete szemhatáron árnyék bukkant fel ekkor és sebesen haladt. A dereglyéről egy hullám leütötte a második fejszést is és sodorta, mint a rongyot. De az emberek nem néztek utána. Csak a láthatárt kémlelték:

– Hajó!… Hajó!…

Valamennyien egy oldalra tolongtak. Sírtak, könyörögtek, mindent ígértek: – Száz szál viaszgyertyát… A földemet… A házamat… Templomot építek… Alázatos leszek… És a reménység ellágyultságának a deliriumában térdre estek és kitárták a hajó felé a karjukat… Jöjjön… Csak erre, mifelénk…

De az árnyék sebesen himbálódva halványult a hullámhegyek felett, ott messze kinn.

Egyetlen hanggal ordított fel a dereglye:

– Segítség!

Egy ember letépte magáról az ingét és övig mezítelenül csapkodott vele a dermesztő hidegben. A szél elkapta tőle az inget. Az árnyékhajó pedig eltünt és nem segített.

Fejvesztett jajveszékelés szakadt bele a förgetegbe és a jajgatók nem vették észre, hogy a dereglye sülyed azon az oldalon, ahol összefutottak.

– Felborulunk! Ide mellém! – A bátor tengerészhang, amely parancsolni tudott a rémületben túlkiáltotta a vihart.

Állati hálával néztek fel rá a kitágult szemek és mindenki engedelmeskedett…

Aztán hosszú idő telt el. Az emberi fenevadak rabszolgák lettek. Mindentígérők, alázatosak… A fekete ég mögött valahol, nem tudni hol, lefelé sülyedt a nap, amely nem látszott, és mint boszorkányos kuszált hálót húzta magával a hullámokat is a vízről.

A vihar elfáradt. Korbácsai beleestek a tengerbe. A hullámok lefeküdtek. Az alkonyatban behorpadtak az óriási hantok a nagy temető felett…

A dereglyén üres aggyal, kimerülten görnyedtek össze az emberi testek. Azután félönkívületben egymásra hullva elnyúltak a vizes deszkákon. Aludni akartak, hiszen volt közöttük egy, aki majd virraszt helyettük…

Virrasztott is, egész éjtszakán vigyázott rájuk és mikor szürkült a reggel, kémlelte a szemhatárt.

Ólmosan, nehezen virradt. Az emberek nyögve eszméltek a lucskos dereglyén. Ébredésükben keserű rémület volt.

Semmi sem történt tegnap óta. Kétségbeejtően minden úgy maradt. Ezt nem lehetett sokáig elviselni.

Az ég egész nap sűrű és borús volt, de alatta a levegő lassan átlangyosodott. Az emberek már nem fáztak. Megszáradt rajtuk az ázott ruha, pihentek is az éjjel. Eszükbe jutott, hogy éhesek. És az, aki átvirrasztotta felettük az éjtszakát, hiába hívta őket Magányosan ácsolt árbocot, magányosan emelte: – Adjátok ide vitorlának az ingeteket!…

Tegnap még odaadták volna neki az ingüket is. Most már nem adták. Már nem féltek. Lehúzták a fejüket. A parancsszó elgurult felettük és beleesett a tengerbe.

Aztán másnap is minden így maradt. A nap még mindig nem látszott. Az alacsony, vak ég mint nehéz, szürke fedő, rátapadt körüskörül a szemhatárra és nem engedett be maga alá friss fuvallatot. Az összenyomott levegő sűrű lett és alatta az ájult tenger órákon át lassan, egyhelyben himbálta a dereglyét.

A tétlen emberi testek, mint egy fülledt opálszínű katlanban, furcsán, inogva ültek a deszkákon. Dél felé párákkal telt meg a katlan. Halszagú gőzök hömpölyödtek benne, ágaskodtak, erőlködtek, hogy feljebb tolják a nehéz eget. De a fedőt nem bírták felemelni.

Újra este lett és újra reggel s a szemhatáron még mindig nem látszott mentő hajó. Az áthevített szürke bura alatt pedig nőtt a szomjúság és az éhség és kísérteties krétával átrajzolta az arcokat. Az emberek nem fordították a fejüket, nem tördelték a kezüket. A mozdulatlan ég és tenger között mozdulatlanná lett a dereglye, mintha langyos viaszba dermedt volna. A poshadt borzasztó csendben csak a sómarta, cserepes ajkak elvétett ordítása hallatszott a végtelen vizek felett: – Vizet!… Vizet!

A hajótöröttek nem nézték többé a láthatárt. Üres, rettentő szemmel egymást figyelték. Kinek van közülök elesége? Ki mer enni, amíg a többi éhezik?

Valaki a zsebébe dugta a kezét. Akkor történt-e, vagy csak sokkal később? Az egyik aszott csontváz felugrott és mint a hiéna rávetette magát arra, akinek talán volt valamije.

Dühös dulakodás támadt egy pillanatra. Majd megint fülledt csend következett és a magányos dereglyén két táborba szakadtak az emberek. Fölemelt ököllel álltak… álltak. A forróság beszivárgott a kiszikkadt agyvelőkbe. Az izzó koponyák burkát mérges gőzök feszítették belülről. A szenvedés és gyűlölet őrülete elborította a látásukat. És az árva dereglye hajótöröttjei egymásnak rohantak.

Valaki rekedt parancsokat üvöltött, de semmi se használt többé.

Az emberek tébolyodottan tépték egymást. Fogukkal marcangolták egymás húsát, a körmükkel vájták egymás szemét. És nem látták többé, hogy a szemhatáron nagy hajók húzódnak el, nem hallották, hogy a megkötözött szelek újra csaholnak a tengeren és a vizek felett fellökik az ólmos fedőt…

Nem láttak, nem hallottak többé semmit. Az életet elfelejtették, csak a gyűlöletet tudták. És véres gomolyagban, egymást halálra marva sodródtak tova az utolsó dereglyén.

A VÉN ZSIBÁRÚS SZERENCSÉJE

Olyan szűk volt az utca, hogy nem fért bele a napsütés. A lármás, rohanó körutak felől jött. Kanyargott, szorongott, összehúzta magát a meredek házak között és ment, mendegélt, míg a temető faláig nem ért.

Ott a fal közelében nyílott az utcából a vén zsibárús boltja. Piszkos, szomorú odu volt ez a bolt és a dolgok is piszkosak és szomorúak voltak benne. Mintha köd szivárgott volna a deszkapadló dohos gödreiből, penészes szürkeség tapadt mindenen. Köröskörül rokkant polcokon zsufolva halmozódott a tömérdek zagyva lom; csempeszájú öreg kancsók, rozsdás zárak, aranyvágású régi könyvtáblák, törött mérlegek, zongorabillentyűk, petroleumlámpák, szines poharak. Az ablaknyílás deszkáján sok karos-gyertyatartó állt. A ferde szeglet sötétjében, a szénvasalók mögött nyomorék flóták, repedtmellű hegedűk, zenélőórás olajnyomatok, kályhacsövek, kopott képek dűltek egymásnak. A mennyezet füstös repedései között fehér mészdarabkákkal teleszórt, nagy öreg pókhálók fityegtek. Valahányszor kocsi döcögött végig az utcán, a mészdarabkák rezegni kezdtek a pókhálókban. Kinn a boltajtó fölöttt pedig olyan fájdalmasan nyekergett az elfakult cégtábla, mintha már nem bírnák tartani a szegek.

A cégtábla alatt két kimeredő vasrúdon ernyedt ponyva terült a gyalogjáró fölé. Az ajtófélfán konyhaórák és molyos szőnyegek függtek, meg egy kalitka, melyben furcsa rigó ugrált. A rigó is olyan volt, mintha megrágták volna a molyok. Unta magát és leszórta a zöld salátaleveleket a kecskelábú asztalkára, mely a gyalogjárón állt, a ponyva árnyékában. Diványrugók és könyvek hevertek rajta.

Az asztalka mellett üldögélte el napjait az öreg zsibárús, szürkén, kopottan, mint vén lom a többi lom között. Ha nem akadt üzlet, vasbafoglalt pápaszemét pihenni a homlokára tolta és szokása szerint a temető irányába nézett. Szalmaszékének lelógó fonásával ilyenkor zavartalanul játszottak az utcájabeli macskák.

A nap sohase sütött le hozzá. Csak a szemközti ház harmadik emeletét érte el. De ha a nótás szabómester kinyitotta az ablakát, visszaverődő fénye mégis lesurrant a magasból. A légvonat olykor meglengette az ablakot. A tükröződő nap villanása hirtelen cikázni kezdett a falakon, repült ide-oda bolondul, sebesen, mint egy égő madár.

Az öreg lehunyta ilyenkor a szemét és azt gondolta, hogy most tavasz van…

Nagyon régen lakott már ezen a tájon. A lámpagyujtogató, aki létrájáról benézett az ablakokon s mindent tudott és a hireket hordta, úgy mesélte, hogy mikor a zsibárús nagyatyja odaköltözött Budáról, még olaj égett a laternákban, nem volt utca az utca, csak afféle városvége és a falvakból erre jártak be az echós szekerek a pesti piacra. Azóta minden más lett. A város kinyujtózott a bolton túlra. A ház mögötti térségen temérdek fabódé kerekedett ki a földből. És zajongva tódult beléjük a sok idegen zsidó népség.

Az öreg szívéből gyűlölte ezt az üzletrontó lármás hadat. Nem állt velük soha szóba. Pedig hosszú volt a délután és sokáig tartott, míg a lámpagyujtógató létrája bekanyarodott a szegleten. A lámpa a közelben állt a gyalogjáró szélén. Míg az ember a létrán guggolt és az üvegeket tisztogatta, az időről, meg az ismerősökről beszéltek.

Aztán mikor az utca végében lefordult az estifény a nagy fal pereméről, mintha a nap beleesett volna a temetőbe, akkor összeverődtek az öreg barátai. Jött a koszorúkötő, aki a fal tövében kereskedett. Kisvártatva előbujt a szemközti házból a nótás szabó is, aki reggeltől estig kabátgallérokat varrt egy nagy cégnek és ott lakott a harmadik emeleten, ahol a nap sütött.

A koszorús csoszogva járt. A szabó táncolósan lépett.

– Jó estét! – Leültek a boltajtó elé a küszöb lépcsőjére.

– Jó estét, – dörmögte az öreg nagysokára, mintha köszöntés helyett pénzt kértek volna tőle. Közben félszemmel átpislantott a hosszúlábú szőke óráshoz: mikor oltja már el szerszámos asztalkája felett a zöldernyős lámpát? Ezt az órást tartották az utcában a legelőkelőbb embernek, mert volt egyszer egy cilindere, előfizetett a kölcsönkönyvtárra és a cognacról és pezsgőről olyan bizalmasan beszélt, mint más ember a rokonairól. A zsibárús felette nagyrabecsülte őt, és ha zárás után átlábalt hozzá a jeles mester, tisztelettudóan átengedte neki a szalmaszékét; maga pedig letelepedett a küszöb lépcsőjére a többiek közé.

Amíg a félhomályban láthatták egymás arcát, mindahányan az üzletről beszéltek. Panaszkodtak, sóhajtoztak, szitkozódtak. Csak mikor az este lassan eltakarta az embereket, a fáradtságot és a várost, a csendet és a temetőt és sem az élet, sem a halál nem mondott ellent a reménységnek, csak akkor bátorodtak neki. Mindenféle tervet kezdtek emlegetni.

A koszorús a foga közé szorította a pipáját, lassú füstfelhőket eregetett… Ha megépítik az új villamosvasutat és több ember fog járni a temetőbe, vászonponyvás bódéja helyett kirakatos boltot nyit a füszeres mellett. Az órás valami örökségre számított. A szabónak sorsjegye volt és biztosra vette, hogy a főnyereményt megnyeri.

– Selyemruhát veszek az asszonynak. Három segédet tartok. A gallérokat velük csináltatom; én csak kabátot szabok!

A zsibárús eleinte csodálkozott, mert nem tudta addig, hogy mint ő, a többi ember is vár valamire… A szegények, a gazdagok, az öregek, a fiatalok, az okosak, a buták, a gyöngék, az erősek, mind, még az órás is, aki komoly és művelt férfi volt.

– El kell jönnie a szerencsének – mondotta a szabó és furcsa, sovány állát a levegőbe tolta.

A zsibárús mohón nézett rá:

– Csak jöjjön is, de hamar… Hirtelen elhallgatott és szokása ellenére elkapta tekintetét a temető faláról. Valami olyasfélét szeretett volna mondani: ha nem siet az a szerencse, hát majd itt sem éri őt, – de nem jutottak eszébe a szavak. Ötven éven át ülni egy dohos kis boltban, ötven éven át dolgozni, aztán semmi… hiszen így nem volna értelme az egésznek.

Ettől a naptól fogva a vén zsibárús sokat gondolt ezekre a dolgokra és még csökönyösebben nézegetett le az utcavége felé. Egyetlen életbölcsessége az volt, hogy az egyik ember szerencséjét mindig a másiknak a tudatlansága hozza el. Nem mondta ki soha, csak úgy érezte és éppen ezért onnan a fal környékéről, a külvárosi szegény utcákból, ahol tudatlan népek laktak, onnan várta a maga szerencséjét.

Annyit már régen sejtett, hogy az a szerencse csakis egy kép lehet. Aranykeretes, finom kép, melyet olcsó pénzen vesz meg valami tudatlantól és sok aranyért ad el valami városi úrnak. Fiatal éveiben hallott egy zsibárúsról, aki így lett gazdag ember. Az ismeretlen zsibárús egyszerre megfoghatatlanul kísérteni kezdett a pinceszagú kis boltban. És elmosódottan, bizonytalanul a kép is kísérteni kezdett. Az öreg rá gondolt, mikor zárás után hazaballagott, rá gondolt éjjel is, mikor nem tudott aludni, sőt még üzletkötés közben is, mialatt egy horpadt petroleumos kannát vett és egy kályhacsövet eladott.

Idővel egyre világosabb lett előtte, hogy milyennek kell majd lennie annak a képnek: szűkös képzeletében mindjobban kialakult az ő szerencséjének a formája. Már pontosan látta legkisebb részletét… Kékítőszínű égben, selyemruhás Szűz Mária. A Szűz fényes felhőgomolyokon ül, melyeknek a gondolatát a külvárosi udvarkertek ezüstös üveggolyói kelthették fel benne. Később merészebb lett, koronát is képzelt a szent Szűz feje fölé, gyöngyös láncot a nyakába. Gyerekkori emlékek segíthettek neki: elfeledett vásári olajnyomatok lármás színei. Talán egy fogadalmi kép, melyet akkor látott, mikor kisfiú volt és anyja kézenfogva vezette a processzióban.

De ő ezt nem tudta. – Vannak előérzetek – dörmögte titokzatosan. És mikor apróra mindent kigondolt, ragaszkodni kezdett ahhoz a formához, melyben a szerencséjét képzelte. Belekapaszkodott ebbe az utolsó reménységbe, mint ahogy az öreg ember belekapaszkodik a botba és nem gondol rá, hogy hiszen ő maga viszi a kezében… Az órással és a szabóval pedig nem beszélt többé a dologról. Túlságosan szerette már. Ösztönszerűleg attól tartott, hátha ki akarnák verni a fejéből.

Kékítőszínű ég, csillogó fellegek…

Egy csendes, meleg délután elbóbiskolt gondolatai felett az öreg. Az órás macskája a ponyva peremén ült és a madarat leste. A rigó pedig biztonsága tudatában fölényesen hárfázott kicsiny karmaival a kalitka dróthálóján. A szabó énekelt, a temető felől egy ismeretlen úr jött felfelé az utcán. Bepillantott a vén zsibárús boltjába, aztán szórakozottan ment tovább. De a szomszéd háznál megállt, mint akinek valami hirtelen az eszébe jut. Visszament a küszöbhöz, összehúzta a szemét és vizsgálódva benézett a nyitott ajtón.

Az órás kitekintett az ablakán. A macska leugrott a ponyváról. Az öreg riadtan nyitotta fel a szemét:

– Szolgálhatok? – dünnyögte félálomban, de mikor meglátta az idegen urat, akinek aranylánc volt a mellényébe gombolva, felállt.

– Régiségeket gyüjtök – mondotta sebesen az aranyláncos s már bent volt a boltban. Szakértő szimattal nézett körül, mialatt a legértéktelenebb holmi között válogatott. Csempe bögrét vett a kezébe, aztán egy aranyvágású könyvtáblát. Magasztalni kezdte az olajnyomatokat és alkudozva mindinkább a szeglethez húzódott.

Az öreg vérszemet kapott, ő is dícsérni kezdett egy gyönggyel himzett kályhaellenzőt, mely Othellót és Desdemonát ábrázolta s szétvetett lábakkal állt az ósdi szekrény tetején.

– Szép darab – mondotta önérzetesen, – a Király-utcából hozta egy uraság.

Az idegen szórakozottan követte tekintetével a zsibárús mutogató kezének a mozdulatát… A hímzett képen, ívelt márványablak párkányán, csakugyan Othelló ült és sárga ruhában lelkesen mesélt, bár orra hegyén a megkopott gyöngyök vakítóan fehérlettek. Desdemonának egyik gyöngyszeme foszlott selyemszálon a térde tájékán fityegett, de ez legkevésbbé sem zavarta abban, hogy megmaradt szemével ábrándosan nézzen mór szerelmesére.

– A kis hibákon könnyű segíteni… – Az öreg nem fejezhette be, amit mondani akart, tompa puffanás riasztotta meg.

Mintha véletlenül történt volna, az idegen feldöntött a háta mögött egy képet. A por gomolyokban csapott ki a kép alól és az aranyláncos idegesen kapott utána.

– Hát ez miféle lom? – A hangja fitymáló akart lenni, de hamisan hangzott.

A zsibárús gyanakodva pillantott fel. Aztán közönyösen vont vállat:

– Vagy úgy!… Isten tudja mióta fogja már itt a helyet… olcsón adom, ha akarná.

Az idegen úr az ajtóhoz lépett. Mohón tartotta oda a világosságnak a vak keretre feszített képet s lefujta róla a kőszénfüstös port.

A por alatt, a rejtélyes homályból, érdekesen rút férfialak vált ki, mely előkelően hátraszegte fejét a hatalmas prémgallérban. A madárszerű patricius-arcot sajátságos meleg fény éltette. A délvidéki alkonyok zöld reflexei játszottak a keskeny fejedelmi homlokon és a hosszú, gyér szakállban, mely mint a sekély ezüst vizek hullámai átlátszóan futott le redős, meggyszínű zekéje drágaköves gombjain. Az elfeketült háttér függönye is meggyszínű volt és gazdagon omló bársonyában, kicsiny nyíláson át, álomszerű messze táj képe zöldelt.

– Mit néz olyan nagyon? – dünnyögte a zsibárús, aki időközben egy régi zsebórát kotort elő a pohos szekrény fiókjából. – Ezt nézze!

– Igen, igen, – mormogta az idegen elfulladt hangon. Izgatottan lépett vissza a küszöbről. A keze remegett, mikor lebocsátotta a vásznat; homloka verejtékes volt.

– Hát mennyiért is adja azt az órát? – Üres szemmel nézett az öregre.

– Harminc forint nem lesz sok?… Üt is, ha az ember rátalál a rugójára.

– Húszat adok érte.

– Adjon harmincat és vigye azt a képet ráadásul…

Az utca ezalatt elsötétült, a lámpagyujtogató bekiáltott elmenőben, a szabó már nem énekelt. Az idegennek egyszerre sietős lett az útja. Gyorsan fizetett, hóna alá vette a vásznat és indult kifelé.

– Jó éjszakát, – dörmögte az öreg.

Mikor magára maradt, kiballagott az utcára, leült a szalmaszékre és csak úgy megszokásból, pihenésnek, elővette kedvenc gondolatát. Azt a másik képet, azt a gyönyörűt – az ő szerencséjét. Kékítőszínű égben, kemény, csillogó fellegek…

Aszott szája ferdére húzódott. Mosolyogni kezdett és várt.

A SÍRÓ EMBER MEG A NEVETŐ EMBER

Odakinn ugattak a kutyák. Folyton ugattak, pedig nem jött senki és nem ment el senki. Az asszony még akkor elment, mikor sütött a nap. Nem nyitotta ki az ajtót, szép szürke szemével nem is nézett vissza, mint máskor, ha indult, csak félrebillentette fejét a párnán.

Azóta Árva Péter akarat nélkül, mozdulatlan elviselésben ült az ágya mellett. Felhúzott térddel ült az alacsony széken. Gyűrött kabátja szárnya, lecsüngő keze a földet érte. Beretválatlan arcában két száraz gödör volt a szeme.

Mikor besötétedett, ugatni kezdtek a kutyák. Azután már olyan régen ugattak, hogy ez is hozzátartozott az éjtszakához. Az ember arcában pedig lassan megtelt a két száraz gödör kimondhatatlan fájdalommal.

Elment, elment az asszony… Hőkölve formálódtak fejében a szavak. Haboztak, fennakadtak, megmutatták magukat, megint elbujtak. Nem… azzal a másik, végleges szóval nem merte volna ezt elgondolni. Csak így, és még így is iszonyú volt és mikor suttogva kimondta, úgy hangzott, mintha ordítva valaki más mondta volna helyette.

Összerázkódott. Már vissza szerette volna vonni. Nem bírta el…

Hirtelen az ágy felé nézett. Várta, hogy onnan talán majd ellentmondanak neki.

– Antónia… – Váratlanul történt ez is, még nem határozta el, hogy kimondja a nevét, hiszen nem tudhatta, mi lesz, ha elhangzik, mi lesz, ha nem felel? Ijedten hallgatódzott egy darabig. Aztán panaszosan, sokszor egymásután megismételte:

– Antónia…

A gyertya világa egyenletes időközökben csendesen szállt és emelkedett a felesége mozdulatlan melle felett, mintha valaki kívülállón, idegenül lélekzett volna helyette.

Az ember körülhurcolta szegény tekintetét a szobában. A falon is lélekzett a gyertyafény, az egyik ablak üvegjén is.

Túl, sötét volt minden. Errefelé már faluvá lapult a kis város vége. Elhagyatott kertek között rokkant pajták bujkáltak a lomb alatt. Utcalámpa nem égett a környéken, csak Árva Péter kőfaragómester udvarán világított néhány félig kifaragott sírkereszt.

A kutyák ugattak. Bomlott, iszonyodó vonításuk elnyelte az éjtszaka minden hangját. Nem hallatszott, ha kő indult a töltésről, ha denevér surrant ki az eresz alól, nem hallatszott a halk, zengő nesz, mely alacsonyan zenélt a fekete láthatártól végig a nagy földön.

Odakintről bejöttek a búzatáblák a kőfaragó udvaráig és hullámverésük a sövényt nyaldosta. Az élet ostromolta a halottas házat, de kívül maradt. A pitvarajtó öreg repedésén csak a halált ugató kutyák vonítása tört be.

Az ajtóval szemközt, a sötét konyhában egy falióra ketyegett. Azelőtt mindig az asszony húzta fel és ahogy húzta a hosszú láncokat, a vaskölöncök árnyékai, mint fekete patkányok, sebesen futottak fel a meszelt falon.

Az órában ilyenkor furcsán, vígan mekegett az olcsó szerkezet. Az asszony pedig nyújtózva állt és szép, fehér fogai kiragyogtak az ajka között.

Most is nyújtózott, de ez más volt és kissé nyitott, feszes ajka között fénytelenül, szárazon fehérlett ki két sor foga. A falióra ketyegése is más volt. Olyan kísértetiesen visszhangzott az üres konyhában, mintha lassan-lassan vérzett volna el benne az idő és a vére sűrűn, cseppenkint hullott volna le az ingáról, minden lendülésnél, halk csettenéssel a téglázott földre.

Árva Péter mellében is ugyanígy ketyegett valami és odabenn is sűrűn, cseppenkint kínlódott az ingán a vér. Odabenn, a szíve táján…

Lelógó keze idegenszerűen felemelkedett és odakapott, mintha szíjakat akarna magáról letépni, szörnyű, szoros szíjakat, melyek elzsibbasztották a testét. Eszeveszetten rázni kezdte a fejét és szaggatta, tépte melle felett a ruhát. Aztán egyszerre, egy borzasztó sóhajtásban lepattantak róla a szíjak, a melle vadul tágult és kitört belőle az első zokogás.

*

Szerette, szerette az asszonyt!… Az övé volt és rajta kívül nem volt senkije a világon… Az atyja, az anyja régen meghalt, az igazi neve is elveszett és az emberek árva Péternek hívták. A gyerekkora: sokemeletes nagy, sötét bérház volt; a suhancévei: mély, szemetes udvarok, meredek lépcsők, rosszszagú szennyes kamrák, melyekben csak kegyelemből tűrték meg idegen emberek. Mindig kegyelemből, mindig idegenek.

És ő is idegen maradt mindenütt.

– Konok, hálátlan fiú, nem érdemli meg a kenyeret!… – Ezt mondta róla az az asszony, aki olykor enni adott neki és este beengedte az ablaktalan, gőzös kamrába.

Árva Péter ilyenkor összeharapta a fogát és arra gondolt, hogy majd másként is lesz még. Aztán még egynéhányszor másként lett, – koplalt, fázott, lázadt, – de nem lett jobb. Szegény emberek adták és vették át egymástól megtűrt, kihasznált fiatal életét.

Évek mulva is sokszor álmodta éjjel, hogy még úgy van, mint akkor volt és hánykolódott és nyöszörgött a kiújult kíntól.

Ekkoriban már egy kőfaragómester műhelyében dolgozott. És munkaközben, mikor vésője alatt pattant a szilánk, gyakran eszébe jutott hajdani mezítlábas szegény gyerekönmaga. Akkoriban hányszor elálldogált a kőfaragómester kapujánál. Milyen sóvárogva nézett be az udvarába. Nagy legények dolgoztak odabenn a kövek között és olyan erőseknek és hatalmasoknak tetszettek, mint az óriások a mesében. A kalapácsuk csillant a napban, a vésőjük szisszent és a kipattantott szilánk amint visszahullott, csenget a kövön.

Ez szép volt és – most ő az a nagy legény, aki odabenn az udvaron ráparancsolja a terméskőre az akaratát.

Egyszer aztán egy megrendelő, aki fogaton jött és nem is alkudott, azt mondta a munkájáról, hogy szobrászembernek is becsületére válnék.

Árva Péternek felragyogott a szeme és ettől kezdve valami szüntelenül, gyönyörűen nyugtalanítatta a lekét. A többiek nem egyszer rajtakapták, amint elgondolkozva állt és a vésőjével vonalakat rajzolt a levegőbe. Azt is látták, mikor széndarabkákkal befirkálta a padot az öreg ákác tövén és késő este, vizes kendő alatt agyagot cipelt a szobájába.

– Talán bizony művész akarnál lenni, te komisz kőfaragólegény?… – Kinevették és ezentúl szobrász úrnak csúfolták a műhelyben. Idő teltével egyre komolyabban fogadta e megszólítást, szinte úgy, mintha megilletné.

– Nézzétek, milyen buta! Még elhiszi – nevettek a legények.

– Pedig az leszek! – Árva Péterbe belemart a nevetésük. Kiegyenesedett és fenyegetően megrázta a kalapácsot hátravetett fiatal feje felett.

Ekkor látta meg, hogy kinn az udvaron, a nagy terméskődarabok közül éppen feléje néz a mester leánya. Szép szeme olyan ragyogóan szürke volt, mint a vadgalamb billenő szárnya a napsütésben. A leány nem nevetett. A kőfaragólegénynek belülről valami megdöngette a mellét.

És ezentúl mindig ilyesmi történt vele, ha a leány elmenőben benézett a műhely ablakán. Maga se tudta miért volt ez így, az öreg mester azonban valahogyan tudhatta, mert egy napon csak kiadta az útját.

– Pusztulj innen, fiam, keress más gazdát, itt nem tűrlek tovább. Mennie kellett. Vége volt, pedig el se kezdődött.

A legények összesúgtak a háta mögött. Ekkor is nevettek. Árva Péter dacosan vágta fejébe a kalapját, mikor indult.

– Majd megmutatom nekik! – És így jutott el a hegyre, az üvegfalú házba. Beszegődött inasnak a szobrászhoz. Nagy tervei voltak. Tanulni akart, várta, hogy észreveszik. De bizony csak a kőfaragómester szürkeszemű leánya vette észre, most, hogy nem látta többé.

Néhány hét mulva egészen véletlenül találkoztak az utcán. A leány megmondta neki, hogy szereti. Sohase hallotta ezt ilyen tisztán, ártatlanul senkitől. Senki se nézett rá eddig úgy, mint ez a leány. Elcsodálkozott a boldogságán és még akkor is csodálkozott, mikor a kőfaragómester szürkeszemű leánya a felesége lett.

Az öreg sohase bocsátotta meg a leánya fejességét. Kitiltotta a házából, kitagadta az örökrészéből. Úgy halt meg, hogy viszont se látta, konok haragban, engesztelhetetlenül.

Árva Péter annál jobban szerette a párját. És könnyebben bízott önmagában, mióta volt, aki bízott benne s erősebbnek érezte magát, mióta volt, aki támaszkodott reá.

Küzdeni akart érte, meg akarta neki mutatni, hogy igaz, amit hisz. Nem kőfaragó, nem mesterember ő, de művész, csak a többiek nem látják még.

Talán ekkor tévesztette el az utat. Sokat akart, semmi se sikerült neki. Hiába tanult, hiába keresett munkát. A pályázatokon elbukott, a szobrait észre se vették. Szobrász nem tudott lenni, kőfaragó nem akart lenni. És egyik év múlt a másik után. Lassankint kételkedni kezdtek benne még a kormos bérház negyedik emeletén is, ahol az asszony nagy, napos hite eleinte megejtette a szomszédokat. A reménység unatkozni kezdett. Már a kis emberek se tartották őt nagy embernek, azok se vártak tőle semmit.

A semmi betelepedett az életébe. A nyomorúság pedig olyan nagyra nőtt szomorú kis lakásukban, hogy alig fértek tőle. Terjedt, terpeszkedett, leszedte az ablakról a függönyt, a falról a képet, kiemelte a fiókokból a vasárnapi holmit, a láncot, a zsebórát, majd kilakoltatta őket az utcára. Már a gyerekek is észrevették ezt a házban. A lakók bizalmatlanul néztek rá. És a kapualjából gúnyos nevetés hallatszott mögötte, ha csüggedten, lassan felfele kapaszkodott a lépcsőn. Ők nevetnek… Valamit tenni kellett. Aztán, sok vívódás után az asszony találta ki, hogy mit. Elmennek a fővárosból valahová, ahol olcsóbb az élet, ahol eleinte nem ismeri őket senki. Ott könnyebb lesz.

Antónia mosolygott és megcsókolta a férjét:

– Majd visszajövünk és előttünk szalad a hírneved. – Olyan erősen hitte, amit mond, hogy Péter is hinni kezdte és ezentúl még nagyobb szüksége volt a feleségére.

Kínlódni is, örülni is, dolgozni is tudott magányosan, de hinni csak akkor tudott, ha az asszony hitét érezte.

A vidéki városkában, ahol meghúzódtak, egy ideig megint csupa várakozás volt az élet. Mintha előlről kezdődnék. Pedig semmi se kezdődött. A kisvárosi porban, az álmos ákácfák alatt nem igen került szobrásznak való munka. Legföljebb egy-egy sírkereszt és elvétve egy buzogányos Árpád vezér a kályha tetejére.

A gyógyszertárban, ha összeverődtek, sohase beszéltek róla az urak. Az emberek közömbösen néztek rá, alig vették észre és egyszerűen kőfaragómesternek nevezték. Most már igazán egyes-egyedül csak az asszony hitte róla, hogy művész.

Hitte, és ha kocsi zörgött az úton, kiszaladt a ház elé, beárnyékolta a kezével a szemét és nézte, nézte, nem az ő férjéért jönnek-e a városból, mert megtudták végre, milyen nagy művész lakik ott az alsó végen, a roskadt parasztházban.

Biztos volt benne, hogy így lesz és esténkint, mikor Péter komoran ült a padkán a kemence mellett, olyan szépen tudott erről mesélni, hogy a párját is magával csalta. És mind a ketten mosolyogtak. Ezek voltak a legszebb óráik. Reggelre nyomuk se maradt. De mire megint besötétedett és a kemence előtt táncolt a fény a téglázott földön, újra kezdődtek az órák, mindig újra és Antónia sohase fáradt el. Pedig a mult tavasz óta mindig fáradtnak látszott.

Mikor a házban tett-vett, gyakran megállt ok nélkül, csak nézett és nem mozdult. Szegény kifakult ruhája egyre mélyebb ráncot vetett keresztben a mellén. Fogyott. Mindennap eltűnt belőle valami. És éjjel szárazon, halkan köhögött. Péter aludt, ilyenkor minden aludt az éjszakában. Csak ő köhögött és félt.

Az utóbbi időben félni kezdett, valahányszor magára maradt. Ha a férje váratlanul betoppant, összeijedt, mintha valamit rejtegetne előle. Máskor meg riadtan nézett fel rá és szomorúan mondta:

– Meglásd, meglásd, én tudom… – De hogy mit tud, azt nem merte megmondani.

Péter biztatni akarta volna, csakhogy nem értett hozzá, az asszony rászoktatta, hogy ő az, aki biztat. A nagy, erős ember gyámoltalanul álldogált egy darabig előtte, aztán hirtelen kinézett az ablakon és fütyörészni kezdett, mintha nem lenne semmi baj. Antónia ezt is megértette. Úgyis hiába beszélt volna, mindent tudott róla, mióta szerette.

Őszre fordult az idő. A nagy szelek fújni kezdtek a síkon és rázták az ablakot és besivítottak a kéményen. Antónia meséi egyre szakadozottabbak lettek. Félbenmaradtak a tervek ő csak köhögött, fájó, száraz kis köhögéssel. Péter lopva felpillantott rá az alacsony székről. Aztán megint a tűzbe nézett. Csak a keze rándult egyet-egyet a térdén. A tél kemény volt. Esténkint a kemence mellett egyre hosszabbra nyúltak a hallgatások. Sohase beszéltek róla, de tudták mind a ketten, hogy egy nagy szerencsétlenség készülődik felettük. Régen tudták…

És azért mégis miyen váratlan és szörnyű volt az a komoly, merev viaszarc ott a párnán, milyen megfoghatatlan, hogy nem nyitja fel soha többé azt a ragyogó, szép szürke szemét.

Árva Péter most lett igazán árva. Egyedül maradt. Elment az egyetlen, aki szerette. És mellette holtan feküdt minden, ami csak az ő hite volt…

*

Odakinn megijedt valami a falióra szerkezetében és félbenmaradt a ketyegés. Az inga megállt, mintha elvérzett volna az idő.

Péter összerezzent. Egyszerre meghallotta a csendet. A szobában, a házban… A kutyák már nem ugattak. Csend volt az egész világon. És ez a csend onnan az ágy felől terjedt. Sötét, hideg csend köröskörül és a virrasztó ember úgy érezte, hogy mindig így marad.

– Meghalt! – Most már ki merte mondani, ki akarta mondani, hogy összemarcangolja, elpusztítsa magát ezzel a rettentő, végleges szóval. – Meghalt… – Hogy fájt ez! Mégis mondta, kényszerítette magát, hogy mondja, hangosan, kegyetlenül telekiabálja vele a roppant ürességet.

Semmi sincs többé. Ne is legyen! Ő is már csak alig van. Ő az utolsó élő ember. Szinte csodálkozott, hogy még mindig lélekzik. Nem akart volna lélekzeni. Ez is mozgás volt. Ez is zajt ütött. Pedig Antónia meghalt.

– Meghalt… – Megint mondani kezdte ezt a legiszonyúbb szót, addig akarta mondani, míg kiirtja magát vele. Aztán elfáradt és lehúnyta a szemét.

És ekkor váratlanul, mintha kést döftek volna bele a végtelen csendbe, emberi hang nyilallott át az éjtszakán.

Valaki messze, messze valamerre énekelt.

Árva Péter nem értette, mi történt. Felnyitotta a szemét. A testtartása hirtelen megváltozott. Hiszen ő azt hitte, sohase lesz másként, ezentúl mindig minden így marad. Sötét, csendes, nagy éjtszaka…

– Énekelnek! – Egyszerre felugrott és a szája úgy eltorzult, hogy fájt neki. – Hogy lehetséges ilyesmi? Hogy merhet valaki ilyet tenni? Most, mikor Antónia a halottas ágyán fekszik. Micsoda jogon?

A kín összeszorította a torkát. – Hát még énekelnek a világon? Tovább folytatódik minden? Van olyan, aki víg és nevet? – Mint borzasztó sértés csapott le rá ez a tudat. És ez mindig így volt, mikor neki fájt az élet, ők nevettek és énekeltek. És most is… most is… Két öklét rázta a levegőben. A homlokán kidagadtak az erek. Odakapott. Testtartása hirtelen változott minden pillanatban, már összegörnyedt, alázatos lett, szinte könyörgött: – Nem, nem, csak erre ne jöjjön… – És félni kezdett valamitől, ami még nem látszott a gondolatai mögött. Két remegő kezét összekulcsolta, mintha koldulna. Sokáig nem mozdult. Oldalthajtott fejjel, dermedten hallgatódzott és közben egyre a feleségét nézte.

– Csak erre ne jöjjön!… – Az a valami, amitől félt, már nem bujkált a gondolatai mögött, már legelől volt a fejében. Kétségbeesetten fordult az ajtó felé. Vadul felágaskodott és árnyéka, mint egy ugrásra készülő rém, szökött a mennyezetig.

A nótás ember pedig odakinn csak egyre jött és énekelt torkaszakadtából, mintha az egész világ vígságát dalolná.

Minden pillanattal közelebb ért a házhoz. Már a kertek alatt járt. Jött feltartóztathatatlanul…

A halottaságy mellett eltorzult a virrasztó ember arca. Az a nóta iszonyatossá növelte a fájdalmát. Lázadón rikácsolta: – Most, miért éppen most? – … Kínjában az öklét kezdte harapni, aztán egyszerre vakon előrebotlott. Felrántotta az ajtót. Ki, ki a szabadba! És elállta a nótás ember útját.

– Ne énekelj! – A hangja hörgött a szenvedéstől. Az arca olyan fehér volt az éjtszakában, mint a fal. Egy pillanatra csend lett. És a két ember egymásra meredt, mint két nagy ellenség, amelyik nem tudja, miért gyűlöli egymást, amelyik rég keresi egymást és most összeméri az erejét. Rövid ideig tartott. Az a másik a tarkójára tolta a kalapját és nevetni kezdett.

A nevetés egy pillanatra elborította a világot. Árva Péter felordított fájdalmában.

Ez az ordítás erősebb volt, mint a nevetés.

De a másik nem törődött vele. Kurjantott egyet, mintha útszéli kocsmára talált volna, és legvígabb nótájával a nyitott ajtó felé tántorgott.

A kőfaragó dühös nagy ugrással utolérte és rettenetes öklével lesujtott a fejére.

A nóta bugyborékoló hörgésbe fulladt. Az ember visszafordult. A vér már elborította az arcát. Egy ideig még állva maradt, aztán lassan dűlni kezdett.

A síró ember megölte a nevető embert. – És ahogy dűlt, tágranyitott, szemével még estében is mintha kérdezte volna, hogy miért?

AZ ERDEI HÁZ

Csak neked írom, senki másnak, mert titok, amit mondani akarok.

Hét éve múlt, hogy utolsó találkozásunkról tudnak az emberek. Hét éve. Azóta senki se látott bennünket együtt, azóta senki se tudja, hogy mindennap találkozunk.

A háború feltépte az utakat erre is, arra is, a gránátok vermeket szaggattak a réten, melyen át hozzád mentem dúdolva, fiatalon, boldogan. A mezőkön meghaltak a virágok és az emberek. Más lett a hegyek arca, a rengetegek kidőltek, a vizek medre megváltozott, de az erdei ház áll érintetlenül, áll az erdő és mi mindennap találkozunk.

Látlak messziről, ha jössz az ösvényen, a napsütésben. Puskád békésen himbálódzik a válladon, szépszemű vadászkutyád nesztelenül szedegeti a lábát a lépésed szerint és végtelen a csend.

Köröskörül összeomló világok robaja morajlik évek óta, de a mi erdőnkben csend van, olyan nagy, tiszta csend, hogy hallatszik, ha madár repül fel a cserjésből, ha a szikla alatt, ott a fordulónál, lecsurran a fenyőfa kérgén a meleg, aranysárga szurok, ha száraz levél hull és lebegve úszik a mély délóra magánya felett.

Én várlak és te jössz…

Most jut eszembe, a patak hangja is hallatszik a csendben. Hideg és friss a hang és mindig újra új; nevet, amint a köveken leugrál és cseng, mint az ezüst.

Én várlak és te jössz.

A zúgó alatt talpraugrik a víz. Egy pillanatig tart… porrá törik. Csillogó pora nedvesen ragyog a lehajló lombokon és a sötét mohán.

Emlékszel-e még rá? Együtt terveztük az erdőt és a házat, akkor régen, mikor még láttalak.

Te akartad, hogy patak is legyen ott túl, pisztrángos vad patak és egy tisztás a zöld árnyékok között, amelyre mindig besüt a nap.

Emlékszel-e?

A mi házunk, a tied, meg az enyém… És a teteje búbos legyen, az eresze mély, a fala fehér. Te mosolyogtál közben, én mindig komoly maradtam. Halkan beszéljünk. Rajtunk kívül ne tudja ezt senki a világon.

Senki se építette a házat, csak mi ketten. Víg kőműveslegényeknek, mogorva öreg ácsoknak nem volt közük hozzá. Úgy épült, vágyból és magányos fájdalomból, mert sóvárogtunk utána, hogy legyen egy kis helyünk, ahol találkozunk. Az erdő is úgy nőtt fel a vágyból, hogy legyen valami, ami eltakar, ha velem vagy, ha veled vagyok. A patak is úgy fakadt, mert a zenéje kellett ott a fák tövén, melyek olyan nagyra nőttek pillanatok alatt, amilyen nagyra másutt száz év alatt se nőnek a fák.

Minden követ, minden ágat, minden virágot ismerek az erdőn. Ismerem a madaraink fészkét, vad méheink zsongó oduját. Olyan sokszor voltam ott. Behúnyt szemmel meglelem az utat. Csillagtalan éjtszakában is, sötét viharban, mély hóban is. És ez az, ami szép. Más nem talál oda.

De ugye, te odatalálsz?

A hét esztendő nem mosta el emlézetedből az utat. Látlak jönni. A puskád himbálódzik a válladon és a kutyád csaholva fut a ház felé.

Mindig megelőzlek, te lassabban jársz és nem sietsz. Az ajtóban várlak, a küszöbön. Rég várlak, elfáradtam egy kissé. Az ajtó keskeny, a karom átéri a nyílását, a kezem a túlsó félfához támaszkodik, a fejemet a karomra hajtom. Úgy nézek ki az útra és olyan régóta nézek, hogy a szemem könnybe lábadt. Most már elmúlt. Hirtelen letörlöm a könnyet az arcomról a vállam mozdulatával és tetetem magamat, mintha nem vennélek észre.

Te is úgy teszel, látom félig lehúnyt szempilláim alól. És mosolyogsz te is. Aztán egyszerre, mintha két rabot engednének a szabadságba futni, futunk egymás felé. Karom a nyakad köré fonódik s fejem ott van a válladon. Még közelebb szorítod, magadhoz szorítod és megsímogatod a hajamat. Ilyen szépen senki se tudta ezt előtted a világon. Oldalt hajolva lenézel rám. Ragyogó magasból nézel és mégis úgy, hogy önmagad fölé emelsz. Egyszer láttam az erdőszélen mozdulatodat, mikor virágzó gallyakat nyaláboltál és vittél könnyen, nevetve a két karodban. Ezzel a mozdulattal viszel engem is. Viszel a ház felé, ott a fák között, ahová nem látnak el az emberek.

Benn, a nyitott kéményköpönyeg alatt, tűz ég a kis kandallóban. Nem azért ég, hogy melegítsen, csak ég, mert szereted látni a tüzet. Könnyű füstszag érzik és nyíló rózsáknak a szaga. Virágok állnak az asztalon és a csendben lehull a szirmuk. Nem kellettek neked, mégis odaadják magukat. Tompán csörrennek a cseréptányérok a gyalult asztalon, a pohár üvegje megfutamodik a forrásvíz hidegétől, a tűz táncol, táncol, a kutyád a küszöbre fekszik és kinn dúdol az erdő.

Keveset beszélünk, de látom, hogy boldog vagy. Odaülök melléd az alacsony székre, térdedre hajtom a fejemet. Messziről jöttem, mindig messziről kell hozzád jönnöm, fáradt vagyok.

És te azt mondod, húnyjam be a szememet, aludjak, majd őrködöl felettem. De én nem akarok aludni, tudni akarok minden percről, melyben veled lehetek.

A kezed símogat. Csak régesrégen, finom hangszerekhez tudtak így nyúlni az emberek, csak régen. És azért zenéltek régen csodákat a hangszerek.

Csakugyan, közben olyan különösen tartod a fejedet, mintha zenére figyelnél. Vagy talán nem is arra figyelsz? A fákon túlról a patak csörgését hallgatod?

Érted a patak jelentését? Vagy csak a zenéjét szereted? Érted az én jelentésemet, vagy csak a lelkem zenélését szereted?

Milyen jó megpihenni itt a térdeden, csak símogass tovább, zenélj rajtam, én többet tudok minden hegedűnél. A hegedű csak a fájdalmat tudja igazán, én a boldogságot is tudom.

– Egy pillangó, nézd, ott… berepült a nyitott ajtón. Hozzánk jött, mint egy szárnyas kis kék virág. Ez jót jelent. A tisztás felől, rézsút, a nap is besüt hozzánk az ablakon. És a zsarátnok felett füstöl a fenyőág, melyet rávetettél, finoman, jószagúan füstöl bele a rózsák szagába.

Szeretsz?

Mintha az erdő lassan ráhajolna a házra. Szegletbe támasztott fegyvered csövén kialszik a fény. A nap kifordul az ajtón. Már a küszöbön van, a kutyád fején, – már ott sincs.

Kezed megállt a homlokomon. Mi történt?… Még mosolyogsz, de ez azelőttről maradt az arcodon. Csak a felszínen van, alatta nem mozdul többé szemedben az árnyék és a kutyád is nyugtalan.

Még rám hajolsz, még felnézek reád. Aztán már magaddal emelsz, amint felállsz.

Későn van, mennünk kell…

Mindig te mondod ki, mindig te látod meg az órát. Tartóztatni akarlak, hamar, hamar kérdéseket találok ki, mesélni kezdek, hisz úgy szereted hallgatni a meséimet.

A tekinteted mintha elmosódnék az alkonyatban. Már nem vagy ott. Pedig látom, amint a válladra veted a puskát, hallom mikor füttyentsz a kutyádnak.

Még ne, még ne… Utolérlek az ösvényen, megfogom a kezedet. Veled megyek, elkísérlek egy darabon, a szikláig, a fordulóig. Azon túl már úgyis mindenki odalát.

Érezni kezdem, hogy a kezed lassan elereszti a kezemet. Ilyen gyöngéden, szépen csak a gondolat tudja elereszteni azt, amit szeret.

Holnap…

Holnap…

Kedvesem…

De ez már messzebbről hallatszik, mint ahol állsz, végtelen messziről.

Isten veled…

Hét éve nem láttalak és mégis mindennap találkozunk.

Az erdei házban találkozunk, ott, ahova nem vezet út. És ha késel, ha nem jössz, mikor várlak, levelet írok, amilyent soha senkinek se írtak. Neked írom és az odvas fa üregébe teszem, hogy megtaláld. Aztán vigyázz, el ne veszítsd. Különben… úgyse értené meg más. Hiszen ők nem látják az erdőt, az ösvényt, a házat. Csak mi látjuk, te meg én, akik hét éve nem láttuk egymást és mégis mindennap találkozunk. Nem, még ha elvesztenéd is a levelemet, mégha olvasnák is, akkor se értenék.

Vagy…

Most jut eszembe valami. Talán mégis megértenék. Talán másoknak is van erdei házuk? Talán mindenkinek van erdei háza, ahol azzal találkozik, akivel másutt nem találkozhat.

A SORSFOLYÓ

Élt egyszer, valamikor az Úr ezeredik esztendeje idején, az ájtatos Bavaria földjén egy hercegkisasszony, akit Gyzlának hívtak a Duna völgyében.

Atyja Henrik úr volt, a hűbéres Bavaria hercege, anyja egy nibelungi hercegnő. És mert istenesek voltak mind a ketten, az Evangélium igéjén nevelték Gyzlát is. Mikor nyolcadik esztendejébe fordult volna, felkészültek véle Regensburg városából és ahogy illett, a földi hiúságok elől elvitték őt a szenthírű gandersheimi kolostorba.

Ettől kezdve Gyzla ott élt és növekedett az imák és árnyak csendes klastromában, Gerberga fejedelemasszony fehér kámzsás szűzei között. És a lázasszemű, halavány testvértől, akit soror Hrosswithának hívtak a többiek, templomi énekeket, írásvetést, latin szót és muzsikát tanult. Mikor pedig pihent, kicsiny keze sok szent legendát hímzett aranyfonállal, tiszta fehér gyolcsra, bizánci selyemre.

Az évek elmúltak. Ives, mély klastromablakok fösvény világánál pedig Gyzla csak egyre hímezte az oltárkendőket, a casulákat. És mint tegnap és azelőtt, szeliden, halkan ismételte a Vesperát, melyet a feszület alatt Gerberga fejedelemasszony fennhangon imádkozott.

A polcon lefutott a homokóra… Gerberga, a császár leánya, az ima végéhez ért.

– Uram, óvj meg minket a gonosztól, a Brocken hegyiboszorkányaitól, a döghaláltól, a démonoktól és minden magyaroktól…

A fejedelemasszony ilyenkor félelmes fenséggel, szinte bosszútkönyörgőn emelte sápadt apácakezét a feszület felé. Mintha holt urára gondolt volna, a tündöklő frank lovagra, akit Augsburg alól, a Lech-mezejéről, magyar nyílak küldtek fel a mennyországba.

Gyzla összeborzadt. És éjjel, mikor a Brocken szakadékaiból, a Harz felől, üvöltött a szél és maguktól kongtak a klastromi harangok, felsírt rémületében. A pannóniai szörnyű magyarokra gondolt, akiket kiégett, messze pusztaságokban, boszorkányokkal nemzettek az ördögök.

Kutyafejüek, idétlen hústömegek. A kezük még lóhátról is a földig ér. Gyilkosfényű apró szemük megöli azt, aki bele mer tekinteni…

Így mondta Regensburgban a nép. Így mesélte Gyzla öreg dajkája az abachi erdők felett, a hercegi sziklavárban, otthon, a kicsiny kamrában. Az öreg dajka a mécsvilágnál… És a rokka pergett, iramodó kerekének az árnyéka, mintha menekülni akart volna, riadtan csak egyre forgott a fehér falon.

A dajka meséi… Gerberga imádsága… Gyzla szívében elzsibbadt a vér, ha a magyarokról elmélkedett.

– De szabadíts meg a gonosztól…

Aztán egy napon, Quidlinburg felől, császári hírnökök és kengyelfutók jöttek a kolostorba. És Gyzla megtudta, hogy a császár parancsából, atyja, Henrik úr, Krisztus nevében odaígérte őt a pogány magyarok fejedelmének, aki követeivel a germán császárok véréből való menyasszonyt kért tőlük Vajk fia számára.

Gyzlát ájultan emelték fel a földről a rémült sororok. Gerberga pedig pihenni sem hagyva kergette vissza Quidlinburgba a kengyelfutókat. Írásos üzenetben megtagadta a császárnak az engedelmességet.

„A bavariai Gyzla fel fogja venni a fátyolt és Krisztus nem adja ki többé menyasszonyát.“

De alig múlt el két-három újhold, már ismét követségek zörgettek a monostor kapuján. A pápa üzent. A császár parancsolt. És Regensburgból fenyegetően ott termett háromszáz jó bavarus lovassal maga Henrik herceg.

Gerberga nem ellenkezett tovább. Elbúcsúzott Gyzlától. Véges-végig, a klastromi folyosók homályán suttogó beszéd borzongott át.

– Hallottad, soror?… A pannóniai magyarok napkeletről békét és jó szomszédságot kínálnak Gyzláért minden német országoknak.

– A pogány fejedelem Gyejcs fia Vajk megtért!… István vértanu nevével újra született a keresztségben.

– A császár üzente! Amit a germán fegyver nem győzött, azt elvégzi a római kereszt. Megszelidíti az ázsiai vad harcosokat. Békesség a német földeknek!…

Gerberga lehajolt a térdelő leányhoz.

– Testvérem Krisztusban! Nagy küldetésre választott az Úr kegyelme. Miként a szentek és vértanuk, az igaz hit kezese, az üdvözítő vallás záloga lész a pogányok országában, akik fejedelmükkel ígérik megtérésüket.

A suttogó folyosók hangja elakadt.

Gyzla hajadoni, halavány fenségében, mint a vértanuságra indulók, felemelt fejjel haladt el a zárdaszűzek között.

Aztán ugyanezzel a mozdulattal hagyta el fiatal éveinek sötéten békés kolostorát. Hat újholddal később pedig, ugyanezzel a mozdulattal indult el a regensburgi székesegyházon át, hogy testvérje, Bruno apát, per procurationem eljegyezze őt a magyarok távol fejedelme számára.

Hűbéres birodalmi hercegek között a császár koronája fénylett a templomi homályban. A pannóniai követek feje felett, vezetőjüknek, a keresztelő Adalbertus püspöknek kincses pásztorbotja csillant. Vajk kedves mestere: a sanseverinói gróf és wasserburgi Wencelin úr, Tibold, a tannenburgi és a svábországi két egytestvér páncélos vitézek: Hunt és Pazman lovag… ott álltak tanuskodni mind.

Mire pedig kialudtak a viaszgyertyák az oltáron és elmult a menyegzői vígság és elhallgattak a sípok és hegedűk, megélénkült az ősi dunai rév. Panaszkodó búcsúzással siránkozott a part. A borus éjben felzokogtak a regensburgi harangok.

Gyzla hajóra szállt. Szigonyos csáklyák taszították a partot. Vitorlák szárnya bomlott. Vízbe merültek a hosszú evezők. És a Duna mentén útnak eredt a gálya fegyveres kísérete. Negyven tegzes lovaggal a vildonai Wolfger és Hedrich úr; páncélosaival a norinbergi Hermann. Míg lenn, a víz barázdájában, a tajtékzó hajónyomon, temérdek bárkán, hű bavariai kézművesek, ötvöskovácsok, aranyhímzők, kötélfonók, takácsok követték hercegnőjüket az új hazába, napkelet felé.

Regensburg falai elmerültek a fák mögött. Az úszó gálya mellett a partokon erdős hegyek, városok, bástyás monostorok, vad sziklavárak őrtornyai mentek lassan visszafelé nyugatnak…

Gyzla könnyes szemmel üzent a tájnak. De semmi sem állt meg. Minden vissza ment, egyedül ő nem térhetett többé haza.

A szilaj Duna vitte, mint ellenállhatatlan, titokzatos erő. És a hosszú út alatt a magyarok fiatal fejedelemasszonya egyre halaványabb, egyre szótlanabb lett.

Eső verte a hajósátrat. Felhők görögtek le a hegyek éléről a megvakult, párás folyóra. Gyzla keserves bús nászútján nem látta viszont többé Bavariában a napot, nem látta többé a csillagokat.

Sötét, nedves éjszakák kísérték az álmatlan asszony hajóját, az alvó országokon át.

– Ők alszanak és én virrasztok. Én, a zálog a kezes… Fejedelemasszonyok végzete.

Tizenegy nappalon és tizenegy éjtszakán át tartott az út. A gálya már elhagyta az ostermarki őrgrófság hináros vizét. Langyos szél kúszálta a nádast a morva mezőn. Az eső elállt. És mikor Gyzla hajója a dacos dévényi sziklavár alatt járt a zátonyos Dunán, egyszerre, mintha sok apró szövétnekkel küldöttség jött volna eléje az égen, kibukkantak a felhők között a csillagok.

A derengésben rorátéra gyülekeztek a hajósátor előtt Gyzla asszonyai és a lovagok. A gálya kis harangja csengett. A kapellanus énekelni kezdte a hajnali misét.

Gyzla kezében megremegett az imádságos könyv.

„Uram, de szabadíts meg a gonosztól és minden démonoktól és minden magyaroktól.“

A hajó előtt a távol messzeségben felkelt a nap. Gyzla az arcán és lesütött szempilláin érezte a nyarat. Ez a nyár forróbb és naposabb volt, mint otthon, a régi bavariai nyarak. A melege megérintette fiatal mellét. Áthatott köntösén és feloldotta szívében a zsibbadt vért. De az imádságoskönyvből azért még mindig nem tekintett fel. Ekkor történt, hogy a part felől rejtélyes szép kiáltás hangzott a napsütésen át. A magas hegyen egy hang kiáltott ki a rengetegből. És a szomszéd hegyorom felkapta a kiáltást s mint zengő kincset hajította tovább az ősi szűz erdők felett. Tovább keletnek, amerre a gálya haladt.

Gyzla halkan szólt fel az imádságából:

– Mi az, amit Vajk országában kiáltanak hozzám a magyarok?

Pazman lovag felelt:

– Gyzla, regina mater nostra, – azt kiáltják: Anyánk királyné…

A kiáltás kiért a hegyek közül és szétáradt, mintha síkra jutott volna, ömlött, terjedt, zengett szemhatártól szemhatárig. És Gyzla ellenállhatatlan vágyban felvetette a homlokát. Kék tekintete káprázva itta fel a soha nem látott róna merengő végtelenjét.

– Te vagy hát, te, te magyarok országa…

A dunai füzes irányába hajlékony testű lovasok jöttek nyargalva a síkon át és mintha lángot hoztak volna a kezükben, fejük felett magasan lobogott az emelt süveg. A buja réteken nyájak, gulyák, ménesek legeltek. Egy pásztor kürtjébe fújt. Túl búzát arattak énekelve. A kicsiny szállások táján leányok zöld gallyakat lengettek a víz tükrén. A part felett, gyermeküket emelve karjukon, magyar anyák köszöntötték a fejedelmi hajót.

És Gyzla kinyujtotta feléjük a kezét, mintha adni akart volna valamit nekik.

A hajóharang halkan csengett a ringástól. Odalenn, mint lantverés játszott a víz a gálya testén. Az evezők csapásától, mint az ezüst rokka kereke, pergett, surrogott a kerengő hab.

Harangok csengése, lantok pengése, rokkák perdülése… Ezt adja ő majd magyarok népének. S tekintete legyőzhetetlen mosolyban szállt ki új országába.

A láthatáron, mintha álomból merült volna elő, egyszerre feltünt Esztergom uralkodó vára a hegyen. A Duna partján hirtelen, égigérő ezüst oszlop közeledett. Csavarodva sziporkázó, örvénylő por csapott a boltozatra egy beláthatatlan, vágtató erdő felett…

Háromezer kopjás lovasa élén, nagy távolságban seregei előtt, magányosan léptetett fehér lován a fiatal király.

Fedetlen fővel jött, ragyogó sötét haját csak aranyabroncs szorította le. És amint a fény cikázott a koronáján, szinte világos volt tőle homloka körül a levegő. Szép, merész arca barna volt a naptól. Nyulánk ifjú testéhez sodrott ezüst símult. Kezében, a fejedelmi lándzsa helyett, keresztet emelt.

– Stephanus… – suttogta Gyzla megilletődve és elpirult, most, hogy először szólította így őt, akit eddig irtózatában a pogány Vajknak nevezett.

Kürtök harsantak, örömet fújtak a trombiták és a rivalgó partok között, a bavariai hajók élén, lassan, méltóságteljesen úszott a fejedelmi gálya a magyar rév felé. A Duna vitte a frigykötéshez, az a fenséges sorsfolyó, mely kanyargó ezüstírással írja, csak egyre írja germán és magyar földekbe két faj végzetét.

A SIKER

A kútból lassan szállt felfelé a rézveder. És amint emelkedett, neki-nekikondult a megzöldült köveknek. Kiloccsanó vize hosszú csurranással hullott alá a hűvös, visszhangos mélybe és az ég összetört odalenn.

Glaukos a lengő ércveder után kapott. Két kezével emelte ki a nedves homályból a napra. Föléhajolt. A víz hidege megcsapta az arcát. Szép, fiatal feje a vágy mozdulatával nézett rá vissza és mégis tiltón ingott a nyugtalan tükörben. Mit bánta… Szomjas volt, inni akart hosszasan, féktelen ivással és a kút kőkáváján megbillentette a vedret, mintha csókra asszonyi fejet billentene magához. Egyszerre megrettent a saját mozdulatától. Dacosan visszakapta kinyíló száját és eltaszította a vedret.

A víz loccsanva ömlött ki a hideg ércből és szétfutott a forró, fehér kövezeten. Egy pillanatig még terjedt, látszott, mintha felhő kúszna a földön. Majd beitták nedves nyomát a kövek és az ifjú ember lába előtt ismét vakító és izzó volt a tér.

Szomjúság… Glaukos gyötrődve nyújtózott a magasba. Aztán, mintha halk kiáltásban elpattant volna a nyújtózás, teste szinte összetorpant és égő tekintete gyűlölettel nézett bele a korinthosi nyárba. Ellenségesen nézett bele, ökölbe szorított kézzel, mintha mindent le akart volna ütni, ami ifjúságának kínzón odakínálta magát, a kutat is, a nyarat is, a gyepes lankát is, amelyen jó lett volna hanyatt heverni az olajfák árnyékában.

Csak a vágy volt az övé, semmi más. A nyár sem, a kút sem, a fák árnyéka sem, csak a vágy… a lányok sem, a bor sem…

Még kicsiny fiú volt, mikor egyszer anyja mellett botorkált a porban, a fehér argolisi úton. Szemközt, napkelte óta jött már felé az út, egyre jött, kecskerágta bokrok, törtlevelű, vén aloék mentén, görbe fügefák alatt, tikkadtan, porosan jött és nem fogyott el mezítelen kis lába elől.

Belekapaszkodott az anyja lecsüngő chitonába. Panaszosan nyöszörgött:

– Fáradt vagyok… nagyon fáradt vagyok.

Két vándorló ember érte őket utol. Az egyik mondott valamit és nevetett. A másik elhaladóban visszanézett. Borostás, kék állú, hegyesorrú ember volt. Apró, gyulladt szeme gúnyosan hunyorgott.

– Valóban nyomorult kis féreg. Hitvány semmirevaló. És milyen lustán vonszoltatja magát…

Az emberek odébb mentek. A borostás kék arc már jó ideje eltünt, de azért csodálatosan mégis ott maradt a poros napsütésben. Gyulladt, kicsiny szeme, mint két gonosz seb, hunyorgott Glaukosra, hegyes orra tovább csúfolódott.

A fiú hirtelen eleresztette az anyja köntösét és gyorsabban kezdte szedegetni a lábát.

Sötét, nagy ciprusok árnyéka vetődött elé. A súlyos zöld lombok között egy bronzszobor állt. Homlokán olajágból font koszorú volt. Ki ez? Az olympiai győző, Lysias? A halhatatlan diskosvető?…

Glaukos ettől a naptól kezdve gyakran gondolt a gyulladtszemű, vigyorgó kék arcra és a bronz athlétára is sokszor gondolt. Valamikor Lysias is lehetett fáradt, kicsiny fiú… És most mégis ott áll a szobra az út mentén. A porból felnéznek rá a vándorlók és megkoszorúzzák és akkor is él, mikor már nincs többé.

Minden olympiai győző kapaszkodott hajdan egyszer az anyja köntösébe… Az ő homlokán is lehet koszorú és a szobra is állhat még az utak mentén és lenn a porban a kék borostás arcú ember leveszi a kalapját.

Névtelen vágyódások derengtek fel benne. Nyugtalan sóvárgás kínozta valami után, amiről nem sejtette, hogy mi, nem sejtette, hogy hol van.

Éjjenkint sokszor felriadt. Ilyenkor bódult sietség volt a belsejében, melynek kezdete még öntudatlanságában fogant. A lélekzete zihált, kapkodni kezdett, mintha valami hajszolta volna és a homloka mögött ijesztő birkózást érezett.

Már nem nevetett úgy, mint régen. Az anyjának nem panaszkodott, ha fájt valami. Kék szeme sötétebb lett és régi játszótársait elkerülte.

Egy alkonyaton azután, a kraneioni kapu előtt, egy ifjú embert látott, akit lármás, rivalgó tömeg sodra vitt a ciprusligeten át, Herakles temploma felé. Vállán vitte a nép, mint egy istenszobrot. És az erőnek és szépségnek élő istenszobra diadalmasan mosolygott.

– Győzött!… – kiáltozták körülte eszeveszetten a férfiak. Az asszonyok pedig virágokat dobtak elé.

– Győzött… – suttogta Glaukos elragadtatottan. Ragyogó nagy tekintettel nézett fel az idegen athlétára és egyszerre világosan érezte, hogy a győztes és az ujjongó tömeg… ez volt az, aminek a vágya régóta babonázza őt.

A kép belevésődött a szemébe. Ezt akarta, ez után sóvárgott… Siker… mindenható siker. És többé nem volt az övé a nyár, a kút és az árnyék hűvöse a puha fűben, az olajfák alatt. És nem lehettek övé a leányok és nem lehetett övé az agyag-amphorák mámora.

A győzelem és a siker kegyetlen istenek. Oltáruk ott áll minden út fordulójánál és minden áldozatot magának követel.

Glaukos már rádobta az oltárra a suhancévek vad féktelenségeit, rádobta fiatal tavaszát, holdas, szerelmes éjszakák kerítő mámorát, nótás csapszékek részegségeit, kifestett leányok hívó mosolyát, az anyja könnyeit.

Sikert akart, ujjongó tömeget, szobrot, koszorút, templomot. És ha szomjas ifjúsága égő kínban kiáltott enyhülés után, visszakapta a fejét és kiöntötte a vederből a vizet.

– Glaukos, hát nem látod, ha esténkint a palestra felől hazatérsz? Nem látod, hogy mindig várakozom reád a kertek alatt, a fal tövén?

Phyllis hátraeresztette könnyű peplosát és mintha kis testét oda akarta volna vetni elé, elállta az útját:

– Ó, Glaukos, hát nem tudsz szeretni engem?

Az ifjú ember megremegett, mint a tenger szelében a ciprusok. Olyan közel volt hozzá a leány és olyan szép volt.

De a siker kegyetlen isten és oltára ott áll minden út fordulójánál… A szemöldöke összeszökött és durván eltaszította magától a leányt.

– Eredj, a kikötőben elég hajós van, akinek kellenél.

Aztán futni kezdett és a két kezében, mint forró élő kínt, vitte a leány megérintett testének a melegét. El szerette volna dobni, ki szerette volna harapni a tenyeréből ezt a gyönyörű forróságot. Felnyögött és a szájára szorította a kezét és… kicsókolta belőle, ami a leányból ott maradt.

Soká futott. Szűk sikátorok magas, meleg falai között rohant előre. Kétoldalt lihegtek a kövek, rálihegték a napsütés beszívott melegét. A kertek bódult szaga az arcához ért, elkábította a halk virágmenyegzők mámora. Leányokra gondolt, akik mindig elhaladnak, soha meg nem állnak. Kupákra, melyekből nem ő iszik. Menekülni akart és futtában a kőfalakon törölte le a kezét. A tenyere vérzett, a lába botladozott, a haja lobogott, a melle zihált. Nagy, tántorgó szökkenésekkel, meredek sikátorok lépcsőin ugrált le. Asszonyok hívták, asszonyok nevettek utána.

A barátságtalan, szegényutcák mind mélyebbre süllyedtek. A házak egyre magasabbak és keskenyebbek lettek. Falaik között színes rongyok száradtak a szélben. A tenger szaga érzett.

Gaukos már a kikötőben járt. Az ingó árbocok között, mint duzzadt, fekete erek feszültek a kötelek a zöldes alkonyati égen. A hajók sötét teste mellett itt-ott csillant a mozgolódó víz. A tenger élt, de hangja nem volt az emberi zsivajban. A part felett tüzek égtek. Felborított kosarak között hálók, döglött halak, rothadt gyümölcsök hevertek a földön. A tengerész-csapszékekből izgatott zene tódult ki a szabadba.

Glaukos megint érezte, hogy szomjas. Az ajka sós volt a tenger lehelletétől. A torka kiszáradt. Innen is, onnan is utánakapott a csapszékek zenéje. Hirtelen megállt.

Odabenn rhodusi emberek mulattak a peleponnesusi hajósok között. A szurtos olajosmécs világában egy miletosi leány táncolt, lassan forogva az asztal tetején. Vörös haja meggyulladt és kialudt a feje körül, aszerint, ahogy a fény érte és elhagyta. A tánca ígért és tiltott, mint a csábítás.

A csapszék sötét mélyében valaki felnyögött:

– Bacchis rossz vagy… szép vagy…

– Szép vagy… – dadogta Glaukos és babonázottan nézte őt. A homályból nekivadult durva arcok tolúltak bele a mécsvilágba. Nehéz tengerészkezek kapkodtak a levegőbe, mintha a leány után kapkodnának.

Egy részeg hajós tántorogva, borral telt kantharust emelt felé. A leány kikapta kezéből és ledéren himbálni kezdte a karcsú kancsót a teste mozgása szerint. Kínálta, visszavette és közben táncolt és minden forduló után, mintha a tánchoz tartoznék, hátraeresztett fejjel ingerlőn ivott.

– Evoe… hörgött felé az egész csapszék.

– Evoe… Glaukos megrázkódott ettől a kiáltástól, mintha belőle egy másik kiáltás, egy másik kép nyilalt volna az eszébe. Ujjongó tömegeket látott és egy koszorús ifjút és Herakles templomát… Hátrálni kezdett. A felhabzott vér visszafele szaladt az ereiben és régi mozdulatával ökölbeszorította két kezét, mintha le akarta volna ütni a leányt, a boros kantharust, a csábítást. Most… éppen most, mikor a miletosi Bacchis magátkínálón előre hajlott. Szép égő sörénye az arcába lógott. Kifestett ajka között mint egy harapni készülő ragadozónak, megcsillantak a fogai. Egyszerre beárnyékolta a szemét… Há!… Veséket tépő madárvijjogást hallatott:

– Te vagy! Hahó, emberek, Glaukos van itt! Az asszonykerülő! Fogjátok meg! Hozzátok be nekem…

Vad röhögés üvöltött ki a csapszékből. Gonosz csúfolódás visított át a levegőn. A részeg hajósok Glaukosra rohantak. Izzadt kezek kaptak hozzá. Már gúnyolódva vonszolták befelé. A sötétben lompos, céda asszonyok vihogtak.

Egy pillanatig tartott. Glaukos felegyenesedett, karcsún, félelmesen, mint egy fiatal párduc és elhasználatlan, rettentő erejével lerázta magáról a belecsimpaszkodó tivornyázókat.

Öklök suhogtak felé, elhajított kancsók repültek át a zsivajon. Valami keményen, élesen a homlokát érte. Felordított… Tört agyagcserepek hullottak vissza. Meleg vörös fátyol csapott a szemére és a vörös fátyolban kegyetlenül nevetett a miletosi leány.

Glaukos izmai kilendültek a helyükből, mint az íjjak elpendített idegei. Két karjával maga köré suhintott. Támadói egymásrabukva estek lába elé a bortól lucskos földre. Átugrott felettük. És mire a csapszékben feleszmélt a rémület, már nem volt ott. Futott magányosan, sötéten, szomjasan, kanyargó, szűk sikátorok homályán át. Futott az anyja háza felé.

A hegyoldalon, a köves út mentén szegényesen, némán álltak a világtalan ház falai és felettük, a mély égből, kicsordultak az első csillagok. Valamelyik ligetben még nyílhattak Korinthos ibolyái. Nem látszottak a sötétben, csak bódító lélekzésükről lehetett tudni, hogy ott vannak. Glaukos sarúja egyre vontatottabb neszt ütött a meredek úton.

Odabenn a házban mégis meghallották a jöttét. Valaki napszállta óta figyelt a falak között, valaki régóta várt. Az alacsony ajtóban egy ingó mécs jelent meg és világa tétován kifaragta a kék éjszakából Glaukos anyjának képét. Az asszony sáfrányszínű peplosában mereven állt a küszöbön és összevont szemöldökkel kémlelt bele a sötétbe.

– Te vagy?…

Mikor fia homlokán meglátta az alvadt vért, halkan felsikoltott.

Az ifjú ember félrefordította a fejét, mintha nem akarta volna, hogy az anyja aggódása hozzáérjen és elgyöngítse őt.

– Semmi, – dörmögte elutasítón és hátravetette a homlokát, – majd betakarja a koszorú. Az asszony felsóhajtott és mialatt bereteszelte az ajtót, valamit mondott, ami csak lenn, mélyen, a szívében hallatszott: – Ó, Glaukos, Glaukos, hát miért nem tudod, hogy nincs olyan koszorú Hellasban, mint amilyen az anyád két keze lenne a homlokod körül…

Fáradt lépése végighangzott a tornácon, a kis peristylion kövezetén, aztán befordult a mécsvilág a kamrába. Az asszony szótlanul tette Glaukos elé a kenyeret. És mint ünnepnapokon, juhsajtot, kyprosi hagymát, fügét és egy cserépedényben jószagú sűrű attikai mézet is tett elé.

Az ifjú ember megtörte a kenyeret, de nem igen evett. Az asszony, miközben lopva figyelte Glaukost, leakasztotta kecskeszőr köpenyét a szegről és ölébe vette, mint régen, kis gyerekkorában őt magát. Így közelebb volt hozzá a fia. Aztán belehajolt a mécsvilágba és öltögetni kezdett.

Az idő mult. Semmi sem változott és az este néma és hideg maradt közöttük. Csak mikor a mécs kialudt a házban és az éjtszaka kéken, mélyen leszállt és a kicsiny kamrában elvitte az álom Glaukos öntudatát, vallott a fájdalma halk nyöszörgésben az édesanyjának.

Virradattal hasztalan tartóztatta az anyja, hasztalan hozott friss vizet a kútból a homlokára. Mire az új nap beleragyogott Korinthos alatt a kettős öbölbe, Glaukos már a palestra felé vette útját.

Nyugtalan, soha nem enyhülő sietség dulakodott még sajgó homloka mögött is. Ő nem pihenhetett. Hiszen a jövendő holdváltozáskor Elisbe fog menni és tíz holdváltozás után eljönnek az olympiai napok és a szent játékok stadiumján győznie kell.

Felette a kék égben szépségüket ünnepelték a hellén hegyek, lenn, a mélyben bíborvirágos boldog mező volt a tenger. És a végtelen mezőn ezüstfolyók futottak át, a hajnal fodros áramlásai.

Glaukos nyúlánk szépségében megállt a hegyoldalon, mint egy bronzszobor állt az emelkedő nap ragyogásában és mosolygott a jövő felé.

A jövő az elisi gymnasionban, az olympiai győztesek szobrai alatt várt reá.

Aztán sokáig nézett utána az anyja, mikor egy másik hajnalon, mint Korinthos küldötte, valóban útnak eredt szegény házukból Elis felé.

Némán búcsúzott tőle, nehogy a hangja árulkodjék és nem nézett rá, nehogy a szemén át asszonyi bánata a szívére szálljon. Csak túl a kerteken, csak akkor, mikor már nem hallhatta, mondta neki: anyám, a koszorút neked hozom… És Phyllisnek is mondott valamit, mikor a háza messze elmaradt mögötte: az alpheos legszebb virágait ajtód fölé fonom, ha győztesen visszatérek…

Mentében bólintott a kút felé, benevetett a kis csapszékekbe. Ezen a reggelen jónak, barátságosnak látott mindent, ami azelőtt ellensége volt. A leányoktól sem fordult el, mikor integettek.

– Nézzétek őt – mondotta az egyik.

– Elisbe megy.

– Korinthosnak hoz koszorút!

Az agorán is hallotta, mikor a tömeg nevét mondta. Őszfejű aggastyánok tisztelettel néztek reá.

Glaukosnak gyakran eszébe jutott ez, mialatt a tengeren hajózott és sóvárgó tekintete messze-messze az Erymanthos hóban álmodó csúcsait kereste az isteni azúrban. És gyakran eszébe jutott a mély Elisben is, mialatt tízszer változott a hold és ő minden szomjas akaratával az olympiai napra készült.

Homlokán viszi Korinthosba a koszorút…

Közben kizöldült a fű a stadium körül. A völgyekben elmult a tavasz. Nyár lett. Az Alpheos lassú vize felett szitakötők szálltak. Arkadia felől megjöttek az első vándorok.

Aztán már csapatosan tódult a hét nagy úton Argolis, Achaia, Messenia és Lakonika népe. És kivirágzott a tenger is. A kék vizeken Attika, Thessalia és a messze szigetek színes vitorlái szálltak Chelonatas szép hegyfoka felé.

Holnap ünnep lesz. És Glaukos végre látta kigyúlni a hegyeken az örömtüzeket. Olympia papsága hosszú fehér sorokban vonult a templomok felé. Hatvan oltárról szállt szakadatlanul a füst. Zeus szobra körül egész éjjel zengtek a ligetek. Hymnusokat dalolt a völgy. Virradatig suttogott a folyó partja.

A nap ragyogva kelt fel a szent játékok stadiumja felett. Glaukos belenézett. Eddig nem volt övé a nap, a nyár, nem volt övé az asszony és a bor. A sikeristen oltárára dobta mindenét. És mindenéért vajjon megkapja-e a pisatisi olajfa koszorúját?

Csak erre akart gondolni és semmi másra. Az anyja?… Majd aztán. És Phyllis?… Majd később…

A nagy reggelen szótlanul, megilletődve haladt társai között az olympiai stadium felé. A nép suttogva nyitott utat az athléták előtt. Glaukos érezte, hogy sápadt. Testében kínzón remegett minden izom.

Egyszerre nyugtalanító zsibongás ütődött a füléhez. A versenypálya kőküszöbe, mint kiköszörült titáni pallos csillant elő a homokból. Felkapta a fejét. Szinte megrettent. A stadium óriás négyszöge körül, roppant rajzásban morajlott a tömeg. Mozgásától köröskörül inogni látszottak a Kronos domb ellepett lejtői, míg az azurba vésődő márványoszlopok alatt, mozdulatlanul álltak évszázados olympiai győzők szobrai.

Hát itt dűl majd el a végzete…

Hirtelen csend támadt. De ez a csend még a zsivajnál is nyugtalanítóbb volt. Ezernyi és ezernyi fej ágaskodott a magasba és minden szem Demeter papnői felé nézett. Most vonultak istennőjük oltárához. Sortálltak a lépcsőin, fehéren, ünnepélyesen, mint látó oszlopok. Felszállt a füst. Virágok hullottak. Cipruságak inogtak a tömeg felett. Kuszálódva színes szalagok libbentek át a levegőn.

És Altis kapuján közben szüntelenül jöttek Hellas városainak és gyarmatainak küldöttségei, az athenei philék követei, hírneves strategosok, előkelő polgárok, szolgák seregei. Aztán kiragyogtak a felvert porból a magasba emelt kis istenszobrok bronzai. Kígyózó menetben az Olympias papsága közeledett és biborba öltözötten a tizenkét versenybíró.

A tömeg mozdulatlanná lett. A versenybírák most esküdtek Herakles oltáránál, hogy pártatlanok lesznek. Már elfoglalták díszhelyüket a magas kőlépcsőkön.

Glaukos összefont karokkal, halálos izgalomban nézte a készülődéseket. Egyszerre elmosódott a háttér. Középütt, a mély homokból, mint valószínűtlen, álomszerű jelenések, kinőttek a diskosvetők.

Rajtuk volt a sor. Az emberlepte lejtők lélekzete elállt. Tökéletes ephebostestek ragyogtak a napfényben. Felágaskodtak, a testük előre lendült, lehajlott, mintha gyönyörűen önmagába tért volna vissza minden alak és a diskos pengve sivított át a levegőn.

Glaukosnak úgy rémlett, hogy a nap rohanni kezd a stadium felett és magával ragadja az időt. Az órák csak pillanatok és minden csak álom. A papnők, a bírák, a nézők nem éltek számára többé, dermedt szobrok voltak. Csupán a mérkőzők éltek lenn a stadium forró homokján. Csak az ő lihegésük hallatszott, csak az ő szívük dobogott a roppant térség felett.

Aztán lovasok jöttek, mint vad, káprázó jelenés beletüntek a nap vakításába.

Karcsú dárdavetők szöktek ki a földből. Felbuggyanó ifjú források. Suhogás hallatszott, mintha bronzfejű solymok szálltak volna a magasba. A dárdák megsebezték az eget…

Már ökölvívók olajos teste ágaskodott, görnyedt, hajlott, torpant, bonyolódott a középen. A tömeg kiáltása meg-megrázta a levegőt… A stadium nagy kőküszöbén át valakit holtan vittek kifelé.

Ez is elmult.

Most mindjárt… Csak az ugrók voltak még hátra. Mint élő parittyák repültek a fiatal testek. Fellendültek, leszálltak, mintha láthatatlan hullámok emelték volna őket a magasba és ejtették volna vissza a földre.

Glaukosnak verejték gyöngyözött ki a homlokán. A szíve döngött a mellében, a torka kiszáradt, egy pillanatra félelem mart belé. Mindig csak erre készült, ami eljött, mindég várta és most mégis megriadt, mintha korán jött volna, mintha nem lenne kész.

A bírák bíborából mezítelen kar emelkedett és intett.

– Herakles Idaeus… Glaukos szédülni kezdett. A szeme megkáprázott, mintha előtte egy sáfrányszínű peplos lobbant volna el a füvön. A térde remegett, a lépése ingadozott, de a sárga peplos lengett mellette, mint gyerekkorában, mikor járni megtanult. Úgy tetszett neki, valaki vezeti, valaki támogatja, aki nem látszik és mégis vele van.

Ez jó volt. Csak pillanatig tartott. Egyszerre, mintha egy borostás kék arc meredt volna reá. Az arc nevetett és gyulladt szeme olyan volt, mint két gonosz seb. Glaukos hirtelen erőt vett magán. A gondolata megszégyenülten eleresztette azt, amibe az előbb kapaszkodott.

A versenybírák előrehajoltak. Fiatal, mezítelen szépségükben, a stadium kőküszöbén sorban álltak a versenyzők. Glaukos közöttük állt.

Szíve már nem a mellében vert, de döngve verte a templomkoronás hegyek oldalát, betörte az Alpheos tükrét, remegve rázta talpa alatt a földet. Vajjon hallják-e ezt a többiek is, vajjon látják-e, ami láthatatlanul történik benne? Felvetette halvány homlokát és nagy égő tekintete kábultan suhant el a várakozó tömeg felett. Gyűlölte ezt a várakozást, mely tőle követelt, kegyetlenül, irgalom nélkül, parancsolón. Gyűlölte a tömeget, melynek ezernyi és ezernyi arca egyetlen borostás kék arcba folyt össze, amely felnéz a porból, de csúfolódva lenevet a porra…

Éles kiáltás hangzott el riasztón, mint egy kürtjel… Inlúljatok! A futók előreszöktek és szép fergetegük szele megcsapta és magával sodorta Glaukost. Egyszerre könnyű lett a teste, a lábán szárnyak voltak és az erő és hatalom mámora ragadta őt előre. Már nem félt és nem gondolkozott, már senki sem parancsolt neki, úgy érezte, ő parancsol mindeneknek. A versenybíráknak, a tömegnek, a napnak, a földnek, a futóknak, akik lihegve törtettek mellette, míg ő könnyen repült ki közülük a végtelen felé.

A stadium büszke porondja eléje borult, alázatos lett és odaadta magát. Legyűrte, uralkodott felette, korlátlanul uralkodott versenytársai felett és elbizakodottságában játszani kezdett velük. Előre engedte egyiket-másikat, megmérte és megvetette valamennyit.

A pálya homokja eltűnt sarútlan, könnyű lába alatt, aranyfövényes süppedő bársonyszőnyeg volt, mely visszafelé futott, míg ő előre repült, bele a szélbe. Széttépte a szelet, széttépte maga előtt a napsütést, belerohant mint végtelen selyemszőttesbe és tépte, újra tépte és mögötte minden elmaradt.

A tömeg lélekzete fennakadt. Már csak ő lélekzett az olympiai síkon és homloka körül fonódni kezdett a koszorú. Érezte a vad olajágat halántéka felett. És a szobra már emelkedik az Alpeos partján, Korinthosban már építik a templomát, az ő nevét fogja viselni Hellasban az eljövendő negyvennyolc holdváltozás.

A Kronos-domb ezerfejű lejtői még nem láttak ilyen diadalfutást.

– Isteni Glaukos! – zúgott az ég és a föld között. – Evoe!… morajlott a tömeg ajkán. A borostás, kék arc leborult előtte… Evoe!… Ez a kiáltás már az övé volt. Növekvő óriási szárny, mely felkapta őt és ő a győzelemben újra született. Mámora túlemelte Ikaros határain és futtában megrészegülten visszanézett. Hol maradtak a többiek?

– Evoe, evoe!… Az örvénylő rivalgástól megtántorodott előtte a levegő. A lába botlott és rohanó teste a viharos lendületben, rettentő zuhanással a földre csapódott.

Még hallotta az ezertorkú kiáltást, még neki szólt, az övé volt. Felakart állni. Futni a célig, a bírák elé. Küzdeni akart az ikarosi végzet ellen, repülni tört szárnyakkal is. Hanyattesett… Újra felkönyökölt, még egyszer… de a fájdalom vad szisszenéssel visszalökte őt. És bukásában szétpattant homlokán a megálmodott koszorú.

– Evoe!… Nem szünt meg, hömpölyögve foytatódott, de árja elejtette őt. Feje felett, mint nagy madarak repültek el a többiek. Árnyékuk átsuhant az arcán, futó lábuk szemébe vágta a port.

Siker, kegyetlen isten… hát csak ennyi vagy? És az Evoe, mely már az övé volt, tovább zúgott, újjongott, ünnepelt és… nem volt többé az övé.

TARTALOM

- Előszó 5

- Megállt az óra 7

- Az utolsó dereglye 47

- A vén zsibárús szerencséje 57

- A síró ember meg a nevető ember 71

- Az erdei ház 87

- A sorsfolyó 97

- A siker 109

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MEGÁLLT AZ ÓRA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

MEGÁLLT AZ ÓRA

MEGÁLLT AZ ÓRA

AZ UTOLSÓ DEREGLYE

A VÉN ZSIBÁRÚS SZERENCSÉJE

A SÍRÓ EMBER MEG A NEVETŐ EMBER

AZ ERDEI HÁZ

A SORSFOLYÓ

A SIKER

TARTALOM

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE